Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

21.09.2023 р. до Святошинського районного суд м. Києва надійшов зазначений позов. Позовні вимоги мотивовані позивачем тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 17.06.2004 р, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було встановлено, що арешт на вказану квартиру накладено постановою б/н 28.09.2004; ОВС СУ ГУМВС України в м. Києві. Позивач зазначає, що кримінальне провадження, щодо [PERSON] , закрито, однак питання про зняття арештуз спірної квартири не було вирішене, що і змусило його звернутися до суду з даним позовм. Ухвалою суду від 22.09.2023 р. у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Від відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві, надійшов відзив на позов, в якому останній зазначив, що не є належним відповідачем, оскільки не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в м. Києві, а також подано клопотання про заміну належного відповідача. 31.10.2023 р. до суду від позивача надійшло клопотання про заміну неналежного відповідачау справі - з Головного управління Національної поліції у місті Києві на належного відповідача - Головне управління Міністерства внутрішніх справи України в м. Києві. Ухвалою суду від 01.11.2023 р, замінено неналежного відповідача з Головного управління Національної поліції у місті Києві на належного відповідача - Головне управління Міністерства внутрішніх справи України в м. Києві у справі за позовом [PERSON] до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Київська державна нотаріальна контора про звільнення майна з-під арешту. 20.11.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений законом, а тому не здійснив жодних порушень прав позивача. Від третьої особи до суду письмових пояснень не надходило. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялась копія ухвали суду про відкриття провадження та позовну заяву з додатками, до суду подано відзив на позов, заперечень, що розгляду справи в спрощеному провадженні до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.06.2004 р, між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентиризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна кв. [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 5). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.08.2023 р. було задоволено заяву про забезпечення доказів до подачі позову до суду та витребувано: у державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори копії постанови, бн, 28.09.2004, ОВС СУ ГУ ГУМВС України в м. Києві, власником зазначено [PERSON] , на підставі якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS] ; у ОВС СУ ГУ ГУМВС України в м. Києві постанову, б/н, 28.09.2004, ОВС СУ ГУ ГУМВС України в м. Києві, власником зазначено [PERSON] , на підставі якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 15.09.2023 р. державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори у виконання ухвали суду надав копію постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого від 28.09.2004 р., згідно постанови ОВС СУ ГУ ГУМВС України в м. Києві (а.с.7). Як вбачається з вказаної постанови арешт накладено на майно обвинуваченого [PERSON] , де серед іншого накладено і арешт на спірну квартиру. 13.05.2005 у кримінальній справі № 55-524 слідчим прийнято рішення про виділення матеріалів кримінальної справи в окрему кримінальну справу № 20-3387 за фактом вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України невстановленими особами (а.с.35). Крім того, у кримінальній справі № 55-524 слідчим СУ ГУМВС України в м. Києві на підставі п. 2 ст.ст. 6, 130 КПК України 1960 року прийнято рішення про закриття кримінального переслідування відносно особи, у зв`язку з тим, що обвинувачення [PERSON] по ч. 4 ст. 190 КК України пред`явлено передчасно, за відсутності достатніх доказів, які б вказували на вчинення останнім вказаного злочину.(а.с.33). Як вбачається з даної постанови, ухвалюючи вказану постанову про закриття закриття кримінального переслідування відносно особи, у зв`язку з тим, що обвинувачення [PERSON] по ч. 4 ст. 190 КК України пред`явлено передчасно, за відсутності достатніх доказів, які б вказували на вчинення останнім вказаного злочину, слідчим не скасовано арешт з майна обвинуваченого [PERSON] , яке було накладено постановою ОВС СУ ГУ ГУМВС України в м. Києві від 28.09.2004 р. Аналогічне містить і відзив відповідача, в якому заначено, що ані позивачем, ані [PERSON] , реалізація прва щодо оскарження прийнято рішення про закриття кримінальної справи не здійснювалось, зауважень щодо не зняття арешту не надходило. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність арешту, накладеного на майно, що належить позивачу на праві власності, перешкоджає їй у визначений законом спосіб реалізувати своє право власності в повному обсязі, а отже таке право підлягає захисту в судовому порядку, оскільки у інший спосіб позивачі позбавлені можливості вирішити питання щодо скасування арешту. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", "Кушоглу проти Болгарії"). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Арешт майна має тимчасовий характер і після припинення процедури, в зв`язку з якою накладено арешт, відповідне втручання право власності особи набуває фактично свавільного характеру. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача не те, що даний спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства, оскільки позивач не був учасником кримінального провадження, а отже спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим. Спір є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Правовідносини виникли за дії КПК України 1960 року. Порядок накладання арешту на майно та скасування арешту було урегульовано у статтях 126, 234 КПК України в редакції 1960 року. Зокрема, у статті 126 КПК України в редакції 1960 року зазначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Скасування арешту на майно на стадії розслідування було можливим лише за постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126 КПК України 1960 року). Позиція Верховного Суду щодо подібних ситуацій регламентує, що будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном, у зв`язку з чим вправі звернутися до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. З огляду на викладене, а також враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у Постанові від 15.05.2019 справа № 372/2904/17-п дане питання підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Таким чином, на сьогоднішній день позивач є власником майна, проте не може вільно користуватись, володіти та розпоряджатись ним по причині накладеного арешту на нього. Позивачем не заявлялось позову до відповідача у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження мого права власності рішенням слідчого, а тому посилання відповідача як на підставу для відмови в позові з причин, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений законом, а тому не здійснив жодних порушень прав позивача, є безпідставними для відмови в задоволені позову. Оскільки встановлено, що кримінальне провадження відносно [PERSON] , закрито постановою слідчого від 13.01.2005 р., постанова про арешт майна обвинувачено [PERSON] від 28.09.2004 р., не скасована в тому числі і спірної квртири та враховуючи, що єдиним способом відновлення прав позивача є саме звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, а тому позов підлягає задоволенню Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Питання понесених витрат по справі позивач залишив за собою.

Outcome: approved