Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Сервісно-видавничий центр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначивши, що з 17.09.2018 по 14.01.2022 він працював в ДП «СВЦ» на посаді головного редактора редакції журналу «Вісник», однак починаючи з серпня 2021 року йому підприємством не виплачувалась заробітна плата. Згідно з наказом від 14.01.2022 позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку зі скороченням штатної чисельності, однак при звільненні йому не було виплачено заробітну плату. В подальшому, на підставі судового наказу Подільського районного суду міста Києва від 18.02.2022, з ним було проведено розрахунок та 04.10.2022 виплачено йому заборгованість по заробітній платі в сумі 153273,26 грн. З огляду на наведене, у відповідності до Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, у розмірі 128896,68 грн., що була обрахована ним із урахуванням розміру його середньомісячної заробітної плати за 6 місяців у розмірі 21482,78 грн. Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16.02.2023 вимоги позивача було задоволено, стягнуто з ДП «СВЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 128 896,68 грн. та судовий збір у розмірі 1289,00 грн. 07.04.2023 ДП «СВЦ» звернулося до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення, яку ухвалою суду від 10.04.2023 прийнято до розгляду. 28.06.2023 позивачем подано письмові заперечення на заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою суду від 05.07.2023 заяву відповідача задоволено, заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 20.07.2023 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позову. Зокрема, представник посилається на те, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку проведений неправильно та без дотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», Податкового кодексу України та поданий поза межами строку позовної давності. Крім того, відповідач вважає, що при визначенні позовних вимог позивачем не враховано вимоги норм Податкового кодексу України щодо оподаткування доходів фізичних осіб. Ухвалою суду від 03.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 17.09.2018 по14.01.2022 [PERSON] працював в ДП «СВЦ» на посаді головного редактора редакції журналу «Вісник. Офіційно про податки». Згідно з наказом №9-п від 14.01.2022 позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку зі скороченням штатної чисельності, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача серії [NUMBER] та копією вказаного наказу, наявного в матеріалах справи. Встановлено також, що з серпня 2021 року позивачу не виплачувалась заробітна плата та в день звільнення відповідачем не було проведено із ним розрахунок. 14.02.2022 [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та згідно із судовим наказом №758/2468/22 від 18.02.2022 було стягнуто з ДП «СВЦ» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 153273,26 грн. 25.05.2022 на підставі вказаного судового наказу Подільським РВ ДВС м. Києва ЦМУМЮ було відкрито виконавче провадження [NUMBER], що підтверджується витягом з Автоматизованої системи виконавчого провадження від 29.07.2022. В рамках виконавчого провадження відповідач виконав судовий наказ, перерахувавши 04.10.2022 на картковий рахунок позивача кошти в сумі 153273,26 грн., що підтверджується випискою банку, наявною в матеріалах справи. 11.08.2022 позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «СВЦ» на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 128896,68 грн. Таку заяву позивача судом також було задоволено та 17.08.2022 видано відповідний судовий наказ у справі №758/6786/22. В подальшому ДП «СВЦ» звернулося до суду із заявою про скасування судового наказу від 17.08.2022 у справі № 758/6786/22 та згідно з ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 06.10.2022 вказаний наказ скасовано та рекомендовано стягувачу звернутися до суду із тими ж самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить із наступного. Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно до преамбули цього Кодексу). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний термін з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним Судом України в постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Як встановлено судом, повний розрахунок по виплаті заробітної плати після звільнення позивача відповідачем проведено 04.10.2022. Отже, перебіг тримісячного строку на звернення до суду із цим позовом почався для позивача з 05.10.2022. Ураховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, наведені у відзиві, про те, що позов поданий поза межами строку позовної давності. Вирішуючи позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку, суд керується наступним. Визначення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Як вбачається із розрахунку заборгованості позивача, під час визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ним були враховані такі вимоги вказаного Порядку: - середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата - у даному випадку враховані виплати у листопаді та грудні 2022 року, оскільки звільнення відбулося 14.01.2022. Отже, згідно розрахункових листів, виданих ДП «СВЦ», нарахована заробітна плата позивачу за листопад 2022 року становить 20868,51 грн., за грудень - 13308,75 грн., що у загальному розмірі складає - 34177,26 грн.; - середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене, кількість відпрацьованих позивачем робочих днів за два місяці, а саме листопад-грудень 2022 року, становить 35 днів. Отже, загальна сума заробітної плати за вказані вище два місяці дорівнює: 34177,26 / 35 = 976,49 грн.; - у разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, у даному випадку середньомісячна заробітна плата становить 21482,78 грн. (976,49 х 22 робочих днів). Відповідно до Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» кількість місяців, за які виплачується середня заробітна плата, становить 6 місяців. Таким чином, враховуючи, що спір щодо розміру середньомісячної заробітної плати між сторонами відсутній, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, з урахуванням вказаного вище, складає 128896,68 грн. (21482,78 грн. х 6 місяців). Суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку виконаний позивачем правильно та з дотриманням вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», будь-яких належних доказів на спростування такого розміру відповідачем до суду не подано, а тому заперечення відповідача щодо цієї частини позовних вимог також не знайшли свого підтвердження. Що стосується доводів відповідача про те, що при визначенні позовних вимог позивачем не враховано вимоги норм Податкового кодексу України щодо оподаткування доходів фізичних осіб, то такі доводи суд визнає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на нормах Закону. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у справах №6-259цс17 від 13.03.2017, №6-144ц13 від 29.01.2014, та пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленні сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у х сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказами в цілому, та і кожного доказу. Як встановлено судом, і вказані обставини відповідачем не спростовані, на момент розгляду справи судоми заборгованість відповідача перед позивачем із виплати середнього заробітку не погашена. Таким чином, враховуючи те, що в процесі розгляду справи відповідачем не надано доказів виплати заявлених позивачем сум, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 128 896, 68 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із наявних в матеріалах справи квитанцій, позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 1289,00 грн. Таким чином, вказана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved