Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивачка просить встановити порядок користування домоволодінням [ADDRESS] за пропонованим нею варіантом. Вказує, що є власницею, а відповідачі користувачами будинку. Покликається на не неприязні стосунки, які унеможливлюють домовленість сторін щодо спільного користування домоволодінням. Відповідачка [PERSON] не заперечує проти встановлення порядку користування будинком, але пропонує альтернативний варіант розподілу житлових приміщень. Решта відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Третя особа на боці позивачки [PERSON] до суду не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Чинадіївська селищна рада Мукачівського району як орган опіки просить ухвалити рішення відповідно до найкращих інтересів малолітньої дочки відповідачки [PERSON] . Позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що позивачка є власницею будинком [ADDRESS] . Позивачка є матір`ю відповідачки [PERSON] , яка після укладення шлюбу за згодою матері вселила до зазначеного будинку чоловіка [PERSON] та народила трьох дітей ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) й наразі мешкає за вказаною адресою. Залучений позивачкою до участі у справі як третя особа [PERSON] є її сином. Всі учасники судового процесу були зареєстровані в будинку позивачки. Проте в ході розгляду справи відповідачів за заявою позивачки знято з реєстрації за цією адресою. Сторони не можуть домовитися про порядок користування домоволодінням. Позивачка просить закріпити за нею та її сином прихожу 1-2 площею 4,80 кв. м, вітальню 1-3 площею 11,10 кв. м, комору 1-4 площею 5,40 кв. м, житлову кімнату 1-5 площею 15,10 кв. м, житлову кімнату 1-6 площею 14,3 кв. м, сарай «Б», навіс «б», сарай «В», сарай «Г» сарай «Д», вбиральню «Ж». Відповідачам пропонується передати коридор 1-7 площею 15,8 кв. м, ванну 1,8 площею 4,9 кв. м, житлову кімнату 1-9 площею 13,3 кв. м, житлову кімнату 1-10 площею 23,6 кв. м, підвал І площею 9,9 кв. м, сарай «Е», сарай «е», вбиральню «Є». В загальному користуванні сторін залишити котельню 1-1 площею 10,80 кв. м. Натомість відповідачка вважає справедливим окрім зазначеного залишити в користування її сім`ї житлові кімнати житлову кімнати 1-5 площею 15,10 кв. м і 1-6 площею 14,3 кв. м, які фактично протягом тривалого часу ними використовуються. Водночас жоден із запропонованих сторонами варіантів порядку користування будинком є неприйнятним з огляду на таке. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено статтями 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до частин першої статті 405 ЦК України, житлове приміщення, яке мають право займати члени сім`ї власника житла, визначається його власником. При розгляді цієї справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Як убачається з матеріалів справи, сім`я відповідачів складається з подружжя, повнолітніх дочки та сина, а також малолітньої дочки. Ця обставина має оцінюватися з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Позивачка пропонує залишити відповідачам дві житлові кімнати, проте такий варіанти суперечитиме наведеній нормі закону, а отже не може бути визначений судом. Водночас позивачка категорично наполягає на своєму варіанті та відкидає будь-які інші варіанти порядку користування своїм будинком. З огляду на це суд зазначає, що в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно з яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного кодексу України, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Під змістом позовних вимог розуміється запропонований позивачем спосіб судового захисту свого права, який у цій справі сформульований максимально чітко й зрозуміло.\~ Таким чином, під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Суд не може вийти за межі позовних вимог та всупереч вимогам позивача обирати стратегію захисту його прав, на свій розсуд конструювати зміст позовних вимог, а також предмет та підстави позову. Суд не бере до уваги доводи позивачки щодо того, що [PERSON] та [PERSON] навчаються на стаціонарному відділенні університету й фактично в будинку не мешкають, оскільки ця обставина не визнана відповідачами та не спростована позивачкою й сама по собі не позбавляє зазначених осіб права користування спірним будинком. Так само суд вважає неспроможним твердження відповідачки про те, що [PERSON] не мешкає в будинку матері, бо проживає з дружиною в будинку її батьків. [PERSON] зареєстрований у будинку позивачки, яка вимагає при визначенні порядку користування ним врахувати і його інтереси. Тобто [PERSON] відповідно до закону набув і зберігає за собою право користування будинком і у передбачений законом спосіб не визнаний таким, який його втратив, а докази щодо того, що він набув право користування іншим житловим приміщенням у справі відсутні. Відповідачка [PERSON] вважає справедливим інший розподіл приміщень будинку, проте зустрічних позовних вимог щодо цього не заявляє. Крім того, за варіантом, який пропонується відповідачкою, у користуванні позивачки та її сина залишаються дві житлові кімнати, а саме 1-6 і 1-3, яка є вітальнею та сполучена з коморою 1-4. Тож, аби потрапити до комори одному із співкористувачів доведеться проходити через вітальню. Ба більше, цей варіант передбачає необхідність закладення дверного прорізу між приміщеннями 1-2 і 1-6 та влаштування дверного прорізу між житловими кімнатами 1-5 і 1-3, що робить останню прохідною й порушує право позивачки, котра як власниця будинку має пріоритетне право користування своїм майном. Водночас відповідачка не довели, що таке перепланування не призведе до порушення тривкості несучих конструкцій будинку та не потребує передбаченого законодавством дозволу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed