Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

Представник Акціонерного Товариства Комерційний Банк "Приватбанк" звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] ,\~в якій\~проситьзняти арешт з нежитлової будівлі, будівлі адмінбудинку, загальною площею 232,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 992816546221) шляхом скасування обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: №15775876, зареєстрованого на підставі постанови про арешт майна боржника № ВП 27387559 від 01.07.2011, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Кам`янка-Бузького районного управління юстиції (код ЄДРПОУ: 34912221); №15775848, зареєстрованого на підставі постанови АА 530967 від 21.06.2010, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Кам`янка-Бузького районного управління юстиції (код ЄДРПОУ: 34912221). Ухвалою суду від 20.04.2023 відкрито загальне провадження у справі та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але подав заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності проти задоволення позову не заперечує. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи без його участі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою\~ звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.06.2008 між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке в подальшому перейменоване у ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області Робак Л.А. та зареєстрований у реєстрі під №2112, предметом якого є надання іпотеки в забезпечення зобов`язань Відповідача за кредитним договором. Як видно із п. 7. вказаного договору іпотеки в іпотеку надається належне відповідачу на праві власності нерухоме майно: «житлова \~ \~ \~ \~будівля», будівля адмінбудинку, загальною площею 232,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 29. вищевказаного договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом, зокрема, переходу до іпотекодержатедя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. З матеріалів справи видно, що 03.08.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ростовою Л.О. було зареєстровано право власності АТ КБ «ПриватБанк» на вищевказане нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно вищевказаного нерухомого майна, яке є предметом іпотеки та власником якого наразі є Позивач, наявні записи про обтяження, а саме: обтяження №15775876, зареєстроване на підставі постанови про арешт майна боржника № ВИ 27387559 від 01.07.2011, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Кам`янка-Бузького районного управління юстиції (код ЄДРПОУ: 34912221); обтяження №15775848, зареєстроване на підставі постанови АА530967 від 21.06.2010, обтяжувач: відділ державної виконавчої служби Кам`янка-Бузького районного управління юстиції (код ЄДРПОУ: 34912221). Отже вбачається, що на предмет іпотеки, до моменту набуття Позивачем на нього права власності, було накладено арешти відділом державної виконавчої служби Кам`янка-Бузького районного управління юстиції (наразі - Кам`янка-Бузький відділ державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. У статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому, за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 6-13цс14, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. У статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частин 4 та 5статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення з-під арешту нерухомого майна та зняття заборони відчуження з нерухомого майна. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Самбірський відділ держаної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про звільнення майна з-під арешту. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. Враховуючи наведене, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3, 11,15,16Цивільного кодексу України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» та

Outcome: approved