Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2023 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із ПрАТ «СК «ТАС» на користь [PERSON] невиплачену суму відшкодування у розмірі 36637 грн 35 коп.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 211766 грн 70 коп. та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати по справі. В обґрунтування позову зазначає, що 14.08.2020 о 20 год. 30 хв. у м. Києві по вул. Героїв Сталінграда, 46 трапилася ДТП з вини [PERSON] на підставі чого постановою Оболонського районного суду м. Києва від 09.12.2021 його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, а оскільки транспортний засіб «Hyundai Elantra» д.н.з [NUMBER] на момент ДТП був застрахований за Полісом ОСЦПВВНТЗ №АР7325226 у ПрАТ «СК «ТАС», позивач звернувся у вказану страхову компанію із заявою про виплату страхового відшкодування на підставі чого, йому було виплачено суму страхового відшкодування у розмірі 89531 грн 48 коп., однак не погоджуючись із розміром отриманого страхового відшкодування позивач звернувся до СОД ФОП [PERSON] з метою визначення об`єктивного розміру матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] , а відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку за результатами незалежного автотоварознавчого дослідження, сума збитку складає 126168 грн 83 коп., внаслідок чого ПрАТ «СК «ТАС» повинен сплатити позивачу невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 36637 грн 35 коп., а відповідач [PERSON] повинен відшкодувати різницю між розміром матеріальної шкоди та розміром отриманого страхового відшкодування, що складає 211766 грн 70 коп. 01.09.2023 від представника відповідача ПрАТ «СК «ТАС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, з підстав того, що згідно звіту №32959 від 21.04.2022 виконаного СОД [PERSON] матеріальний збиток виплачений власнику ТЗ «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] без ПДВ, із вираховуванням суми франшизи, яка становить 1500 грн 00 коп. потерпілій особі було виплачено сум грошових коштів у розмірі 89531 грн 48 коп., вказана сума була виплачена позивачу у розмірі встановленому ст.ст. 12, 22, 29, 34, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», із вказаним висновком позивач погодився, що підтверджується його підписом, у свою чергу позивач надав висновок №347/09-20 від 10.09.2020 оцінювача СОД ФОП [PERSON] згідно якого вартість матеріального збитку становить 126168 грн 83 коп. Зважаючи на те, що 18.08.2020 [PERSON] звернулася до АТ «СГ«ТАС» (приватне) із письмовим повідомленням про ДТП, 25.08.2020 СОД [PERSON] на замовлення АТ «СГ«ТАС» (приватне) здійснено огляд пошкодженого ТЗ «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] , а тому АТ «СГ«ТАС» не порушувало строки згідно п.34.2. Закону України, як наслідок у АТ «СГ «ТАС» (приватне) відсутній обов`язок приймати до уваги наданий висновок №347/09-20 від 10.09.2020. Крім цього, висновок №347/09-20 від 10.09.2020 проводився без повідомлення страховика та другого учасника ДТП (а.с. 44-85). 09.10.2023 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги вважає незаконними та необґрунтованими з огляду на те, що обставини, на які позивач посилається у позові, як на підставу своїх вимог не відповідають дійсним фактичним обставинам; позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували реальну вартість матеріальної шкоди, їй заподіяний, а наданий звіт про оцінку вартості заподіяного матеріальною збитку №347/09-20 від 10.09.2020, складений СОД ФОП [PERSON] , на висновок якого вона посилається у позові, не є належним та допустимим доказом (а.с. 88-128). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого - суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 35-36). Ухвалою судді від 15.08.2023 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 38-39). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2023 шляхом переходу із спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на підставі заявленого клопотання представника відповідача [PERSON] (а.с. 130-132). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.11.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 138). Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, 17.11.2023 представник позивача через електронну пошту надіслав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача (а.с. 136). Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 133, 135), причини неявки суд не повідомили. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що 14.02.2020 о 20 год. 30 хв. у м. Києві пр. Героїв Сталінграда, 46 водій [PERSON] керуючи транспортним засобом «Hyundai Elantra» д.н.з [NUMBER] , скоїв проїзд на забороняючий (червоний) сигнал світлофору, у зв`язку із чим скоїв зіткнення з транспортним засобом «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] . У результаті чого ТЗ отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки, чим порушив п. 8.73 (е) ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 09.12.2021 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП, провадження закрито, у зв`язку зі спливом строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с. 5-7). Згідно постанови Київського апеляційного суду від 23.02.2022 постанову Оболонського районного суду м. Києва від 09.12.2021 залишено без змін (а.с. 9-10). Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 13.11.2020 провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, відносно [PERSON] закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с. 102-103). Згідно постанови Київського апеляційного суду від 14.05.2021 постанову Оболонського районного суду м. Києва від 13.11.2020 залишено без змін (а.с. 104-108). Відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Станом на 14.08.2020 Поліс №АР7325226 був діючий, яким застрахований «Hyundai Elantra» д.н.з [NUMBER] , у АТ «СГ «ТАС (приватне) із франшизою 1500 грн 00 коп. та з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну на суму 130000 грн 00 коп. (а.с. 11). 18.08.2020 [PERSON] звернулася до АТ «СГ «ТАС (приватне) із повідомленням про здійснення страхового відшкодування заподіяної в результаті пошкодження ТЗ «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] (а.с. 48-49). Як вбачається із протоколу огляду колісного транспортного засобу №5981 від 25.08.2020 «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] своїм підписом підтвердила, що всі перелічені вище пошкодження були створені на місці ДТП, яке мало місце 14.08.2020 (а.с. 50-51). Згідно Звіту №3259 від 21.04.2023 оцінювача [PERSON] сума матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] без ПДВ становить 91031 грн 48 коп. без врахування суми франшизи. Згідно знімку екрану мобільного додатку інтернет-банкінгу АТ «СГ «ТАС» (приватне) сплатило [PERSON] суму страхового відшкодування у розмірі 89531 грн 48 коп. (а.с. 12). [PERSON] звернулася до СОД ФОП [PERSON] для визначення матеріального збитку заподіяного автомобілю «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] у зв`язку із чим 10.09.2020 складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку №347/09-20 заподіяного власнику КТЗ «Acura MDX» д.н.з. [NUMBER] , згідно якого вартість матеріального збитку складає 126168 грн 83 коп., вартість відновлювального ремонту становить 337935 грн 53 коп. (а.с. 13-23). До вказаного звіту №347/09-20 доданий також протокол технічного огляду КТЗ від 25.08.2020 із яким ознайомлена лише [PERSON] (а.с. 19). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27.03.2019 в справі № 754/1108/15-ц). Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц. Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6-2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05.05.2018 (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18); від 04.07.2018 (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18); від 03.10.2018 (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18); від 19.06.2019 (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19); від 11.12.2019 (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19). У постанові від 22.02.2022 у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), Велика Палата Верховного Суду, у пунктах 136, 137 указаної постанови зазначила, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В абзаці 3 пункту 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23.10.2019 у справі №337/1673/16-ц та постанові від 20.06.2019 у справі № 362/5422/15. Так, згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Отже, розмір шкоди, яка відшкодована згідно з вимогами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обмежується вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленого законодавством (ст.29). Страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу, тому у зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктних правовідносинах у межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди. Тому різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням підлягає стягненню саме з відповідача. Так, Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Частиною 2 ст. 106 ЦПК України передбачено, що порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування. Проведення оцінки та оформлення звіту (результатів оцінки) здійснено без порушення норм методики та ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну і оціночну діяльність в Україні, а тому висновок наданий позивачем судом береться до уваги. Згідно ст. 77 ЦПК України вказано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За таких обставин, суд бере до уваги наданий позивачем висновок згідно якого вартість ремонту становить 337935 грн 53 коп., враховує ту обставину, що страховою компанією частково сплачено суму страхового відшкодування, при цьому відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначені позовні вимоги, внаслідок чого з ПрАТ «СК «ТАС» слід стягнути на користь [PERSON] невиплачену суму відшкодування у розмірі 36637 грн 35 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 211766 грн 70 коп. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 12000 грн. витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, для підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано договір №02/09/20-ЮП/IL від 01.09.2023, ордер на надання правничої допомоги серія АВ №1080566 від 10.08.2023, свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю №803 від 22.01.2013 видане Вінницькою обласною КДКА на підставі рішення №13 від 22.01.2013. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст. 30 «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність"». Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19. За змістом ч.4 ст. 137ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч 5,6 ст. 137ЦПК України). У розумінні положень ч.ч5,6 ст. 137ЦПКУкраїни зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у ч. 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved