Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

11 серпня 2020 року ФОП [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Самойленко П. М., звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] «Про відшкодування збитків в порядку регресу»(вхідний № 4590/20-вх), на обґрунтування якого сторона позивача зазначила, що між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспорту № АМ 0390139, за яким страховик зобов`язується відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля марки «ВАЗ», держаний реєстраційний номер [NUMBER] . 28.09.2018 року біля будинку [ADDRESS] мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілем «ЗАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] . В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «ЗАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , та завдано матеріальні збитки. Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21.12.2018 року по справі з єдиним унікальним № 644/7818/18 встановлено, що 28.09.2018 року о 09 годині 10 хвилин, біля будинку [ADDRESS] [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , в стані наркотичного сп`яніння, виїжджаючи з двору, не надав дорогу автомобілям, які рухалися по головній в дорозі, скоївши зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , чим порушив Правила дорожнього руху України, в результаті чого вчинив правопорушення, передбачене статтями 124 і частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. [PERSON] до суду не з`явився, свою вину та протокол не оспорював, претензій до співробітників УПП Харківської області не мав. Для встановлення вартості відновлюваного ремонту пошкоджених транспортних засобів, а саме: автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », був організований його огляд. Згідно з ремонтною калькуляцією № 934774 від 05.10.2018 року, вартість відновлюваного ремонту автомобіля «ЗАЗ», держаний номерний знак [NUMBER] , склала 22221,68 гривень. Факт дорожньо-транспортної пригоди 28.09.2018 року був визнаний ПрАТ «СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується Страховим актом № 01248-24 від 04.02.2019 року. На підставі вказаного акту співробітниками ПрАТ «СК «ВУСО» зроблено розрахунок страхового відшкодування, здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілих в сумі 12988,58 гривень, що підтверджується платіжним дорученням. Відповідно до пункту «а» частини 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхувальник після виплати страхового відшкодування має право регресного позову до страхувальника або водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто, право регресної вимоги виникло у ПрАТ «СК «ВУСО» з моменту виплати страхового відшкодування 04.02.2019 року, що підтверджується платіжним дорученням. Отже, відшкодувавши матеріальну шкоду в сумі 12988,58 гривень, заподіяну [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 28.09.2018 року, ПрАТ «СК «ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування. В подальшому, 10.03.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та Фізичною особою - підприємцем « [PERSON] » укладено Договір № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку № 1 до Договору. В тому числі, новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором страхування (Поліс) № AM 0390139. З метою досудового врегулювання спору, відповідачеві 07.04.2020 року було направлено лист про відступлення права вимоги та Акт (Вимогу) № 01248-24 про відшкодування збитків в порядку регресу (рекомендований лист 0315069710396), проте ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було, тому ВОП [PERSON] змушений звертатись до суду за захистом свої прав та законних інтересів, у зв`язку із чим вони просять стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ФОП [PERSON] грошові кошти, в розмірі понесених витрат, в сумі 12988,58 гривень та судові витрати по справі в розмірі 11598,40 гривень (а. с. 1 - 4). Зазначена позовна заява зареєстрована із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/679/20 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, в день надходження передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 45). На виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, відповідь на які отримав 26.10.2020 року за вхідним № 5991/20-вх та № 5992/20-вх (а. с. 47 - 49, 50 - 52). Відтак, у межах строку, обумовленого абзацом 2 частини 1 статті 187 цивільного процесуального кодифікованого закону України, суд відповідною ухвалою, постановленою 27.10.2020 року, вирішив питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі (а. с. 53 - 56). 16.11.2020 року за вхідним № ЕП-2244/20-вх від представника відповідача [PERSON] - адвоката Туруті З. О., який діє за ордером (серії ВІ № 1025087), виданим 10.11.2020 року на підставі договору про надання правової допомоги № 09/11/20, що укладений 09.11.2020 року, а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 2563), виданим Радою адвокатів Полтавської області 17.01.2019 року на підставі рішення № 2, надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача за ордером просив у задоволенні позову в частині стягнення завданих збитків в порядку регресу відмовити, зазначивши, що [PERSON] є власником транспортного засобу, а не особою, яка була за кермом, та не з її вини сталася дорожньо-транспортна пригода. Крім того, просив судові витрати залишити за позивачем та справу розглянути за їх із відповідачем [PERSON] відсутність (а. с. 60 - 61, 62, 63, 64, 65). Також, 26.11.2020 року за вхідним № 6571/20-вх від представника позивача ФОП [PERSON] - адвоката Самойленка П. М., який діє за ордером (серії КВ № 475647), виданим 15.05.2020 року на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 1, укладеного 10.12.2019 року між Адвокатським об`єднанням «Адвокатус», в особі голови - адвоката Самойленка П. М., та ФОП [PERSON] , а також свідоцтва про прав на заняття адвокатською діяльністю (серії КВ № 6314), виданого 24.01.2019 року Радою адвокатів міста Києва, на підставі рішення № 25 від 27.12.2018 року, надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача зазначила, що в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0390139, страхувальником зазначена [PERSON] . Передавання керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного сп`яніння, або під впливом дії лікарських засобів тягне за собою адміністративну відповідальність. [PERSON] не оспорюється факт передачі керування транспортним засобом [PERSON] , який перебував в стані наркотичного сп`яніння, що встановлено постановою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, а тому підстав для відмови у позові не має (а. с. 69, 70). В подальшому, 03.12.2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Туруті З. О. надійшли заперечення на відзив, зареєстровані за вхідним № ЕП-2465/20-вх, в яких зазначено, що посилання представника позивача на відповідальність [PERSON] необґрунтовані, оскільки її не притягали до адміністративної відповідальності за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані наркотичного сп`яніння. Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, ухваленою 21.12.2018 року, вина [PERSON] за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не встановлена, а тому просили в позові відмовити (а. с. 78 - 80). Крім того, сторона позивача зверталась із клопотаннями про розгляд справи в режимі відеоконференції за допомогою сервісу «EASYCON», у задоволенні яких відповідними ухвалами суду відмовлено з підстав, обумовлених приписами статті 212 Цивільного процесуального кодексу України та Порядку роботи з технічними засобами відеконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України № 196 від 23.04.2020 року, зокрема, недотриманням процесуальних строків подання такого клопотання, не виконання вимог цивільного процесуального законодавства щодо завчасного надсилання копій клопотання усім учасникам справи, а також відсутності застереження в ухвалі суду про прийняття справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження щодо технічної можливості у проведенні розгляду справи в режиме відеоконференції з огляду на нестабільне інтернет з`єднання в суді (а. с. 117 - 122, 161 - 166, 197 - 201). Позивач ФОП [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Самойленка П. М. (а. с. 4-а, 39 - 40, 42, 43, 224). Представник позивача - адвокат Самойленко П. М., що діє за ордером, у судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак в матеріалах справи наявні клопотання з проханням провести розгляд справи за відсутності сторони позивача. Окрім того, сторона позивача також у відповідному клопотанні зауважувала, що позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 4-а, 39 - 40, 42, 43, 224, 226, 229 - 235). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності не надав (а. с. 224, 228). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалася правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Туруті З. О. (а. с. 62, 63, 224, 225). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Турутя З. О., який діє за ордером, у судове засідання також не з`яви ся, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак, в запереченні на відзив, зареєстрованому за вхідним № ЕП-2465/20-вх від 03.12.2020 року, просив справу розглянути за відсутності відповідача [PERSON] та її представника (а. с. 62, 63, 78 - 80, 224, 225). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 вищенаведеного процесуального кодифікованого акту особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви та клопотання, наявні в матеріалах справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, зокрема з урахуванням надання ними суду відзиву на позовну заяву та заперечення на відзив, й усі учасники справи повторно не з`явились у судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Відтак, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади, та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно з інформацією, що надана за допомогою безкоштовного пошуку відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєстрований фізичною особою підприємцем, здійснює свою господарську діяльність за адресом: [ADDRESS] ,- має основний вид діяльності 69.10 Діяльність у сфері права, а також 66.22 Діяльність страхових агентів і брокерів й 82.91 Діяльність агентств зі стягування платежів і бюро кредитних історій. У стані припинення не перебуває (а. с. 6). Як убачається з Договору № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, укладеного 10.03.2020 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та суб`єктом підприємницької діяльності ФОП [PERSON] , ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відступило суб`єкту підприємницької діяльності ФОП [PERSON] свої права вимоги за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і в тому числі за договором № АМ 0390139 (а. с. 7 - 11). Відповідно до витягу з централізованої бази МТСБУ, щодо перевірки чинності полісу внутрішнього страхування № АМ 0390139, вбачається що станом на 28.09.2018 поліс діяв, страховиком зазначена ПРАТ «СК «ВУСО», застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «ВАЗ 2109», держаний номерний знак [NUMBER] , зазначена дата надання страхового випадку - 28.09.2018 року, місце події - [ADDRESS] . 04.02.2019 року була проведена страхова виплата в сумі 12988,58 гривень (а. с. 12). Згідно з витягом з централізованої бази МТСБУ щодо полісу № АМ 0390139, убачається що поліс був виданий 28.10.2017 року, строком на 1 рік з кінцевою датою - 28.10.2018 року, страхувальником зазначено фізичну особу - [PERSON] , ІПН [NUMBER] , застрахованим транспортним засобом є автомобіль марки «ВАЗ 2109», держаний номерний знак [NUMBER] . Зазначені дані щодо страхової справи, а саме: заведена 02.10.2018 року, винуватець - [PERSON] , дата вимоги - [INFO] , дата здійснення страхової виплати - 04.02.2019 року в сумі 12988,58 гривень, загальний розмір шкоди - 14988,58 гривень (а. с. 12 зворот - 15). З відповіді Головного управління Національної поліції України в Харківській області (ідентифікатор картки в системі № 3018275390360825) убачаються дані щодо дорожньо-транспортної пригоди, скоєної 28.09.2018 року о 09 годині 20 хвилин, на проспекті Альошина, біля будинку № 24 в місті Харкові, між автомобілем марки «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілем марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , при цьому, останній зазначений винуватцем дорожньо-транспортної пригоди як індивідуальний власник, який не має права керування транспортним засобом, а власником транспортного засобу є саме [PERSON] (а. с. 18 - 19). Постановою судді Орджонікідзевського районного суду міста Харкова Ізмайлова І. К., прийнятою 21.12.2018 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130 і статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у стані наркотичного сп`яніння, у зв`язку з чим на нього накладено адміністративне стягнення в виді штрафу в розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 10200,00 гривень, та позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік (а. с. 21 - 22). Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, складеного [PERSON] 28.09.2018 року, убачається, що водій автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , виїжджав з прилеглої території, не надав перевагу в русі її автомобілю марки «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , що рухався по проспекту Альошина в місті Харкові. Додатком до повідомлення зазначено схему місця ДТП та документи [PERSON] (а. с. 23, 24, 24, 26, 27). Актом огляду транспортного засобу від 02.10.2018 року, та фототаблицею до нього, зафіксовані пошкодження, спричинені автомобілю марки «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 28.09.2018 року (а. с. 28, 29 - 31). Згідно з ремонтною калькуляцією № 934774 від 05.10.2018 року та розрахунку коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля марки «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] ,. в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді дорівнює 22221,68 гривень, а коефіцієнт - 0,65 (а. с. 31 зворот, 32 - 34). [PERSON] звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» із заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяною в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 28.09.2018 року, між автомобілем марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілем марки «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (а. с. 35) Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, виконаного [PERSON] , станом на 05.10.2018 року, вартість відновлювального ремонту складає 22221,68 гривень, вартість матеріальних збитків з ПДВ складає 17986,29 гривень, без ПДВ - 1988,58 гривень, франшиза - 2000,00 гривень, сума страхового відшкодування - 12988,58 гривень (а. с. 35 зворот). Згідно зі страховим актом № 01248-24 від 04.02.2019 року, затвердженим головним спеціалістом Департаменту врегулювання моторних ризиків ЧАО «СК «ВУСО» [PERSON] , по полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0390139 від 29.10.2017 року, [PERSON] належить страхова виплата в розмірі 12988,58 гривень (а. с. 36). Відповідно до платіжного доручення № 2799 від 04.02.2019 року ПрАТ «СК «ВУСО» перерахувало [PERSON] в рахунок страхового відшкодування згідно страхового акту № 01248-24 від 04.02.2019 року 12988,58 гривень (а. с. 36 зворот). Як убачається з повідомлення про відступлення права вимоги, вихідний № 01248-24 від 12.03.2020 року, [PERSON] , було повідомлено про відступлення ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» суб`єкту підприємницької діяльності ФОП [PERSON] права вимоги за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в тому числі і по договору № АМ/0390139 (а. с. 37). Крім того, ФОП [PERSON] за вихідним № 01248-24 від 12.03.2020 року [PERSON] було направлено вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу (а. с. 38). Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 - 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 - 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: -28.09.2018 року о 09 годині 20 хвилин на проспекті Альошина біля будинку № 24 в місті Харкові сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів марки «ЗАЗ», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобілем марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] ; -Головним управлінням Національної поліції України в Харківській області щодо дорожньо-транспортної пригоди (ідентифікатор картки в системі № 3018275390360825) зазначено, що автомобіль марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , був під керуванням [PERSON] , при цьому, останній зазначений як індивідуальний власник, який не має права керування транспортним засобом, а власником транспортного засобу вказано [PERSON] ; -постановою судді відповідного суду [PERSON] визнано винним у скоєнні вищезазначеної дорожньої пригоди та у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130 і статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; -цивільна-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу у виді автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , станом на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у страховика ПрАТ «СК «ВУСО» (поліс № АМ 0390139); -відповідно до полісу № АМ 0390139 страхувальником цивільно-правової відповідальності автомобіля марки «ВАЗ 2109», держаний номерний знак [NUMBER] , є фізична особа - [PERSON] ; -за страховим випадком, що стався 28.09.2018 року, страховиком 04.02.2019 року здійснено страхові виплати особі, яка зазнала матеріальної шкоди від страхового випадку, а саме: [PERSON] ,- в сумі 12988,58 гривень; -10.03.2020 року на підставі договору № 10/03/2020 ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відступило суб`єкту підприємницької діяльності - ФОП [PERSON] свої права вимоги за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в тому числі і за договором № АМ 0390139. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільного кодексу України. Відтак, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Крім того, частиною 2 статті 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього ж кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Згідно з приписом частини 1 статті 11 цивільного кодифікованого акту України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У свою чергу, пунктом 3 частини 2 цієї ж статті обумовлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. З огляду на приписи пункту 1 частини 2 вказаної статті під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною 3 наведеної вище норми права передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до положень частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як наголошено положеннями частини 2 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з приписом частини 5 статті 1187 Цивільного кодексу України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, як убачається з роз`яснень, які містяться у абзаці 1 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Джерелом підвищеної небезпеки визнається діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина 1 статті 1187 Цивільного кодексу України). Також, з роз`яснень, наданих Верховним Судом України у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму № 6 від 27.03.1992 року, убачається, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Окрім цього, цей пункт також роз`яснює, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав /договору оренди, довіреності тощо/. Наведене унормовано приписом частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України, в якій законодавець обумовив, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі /право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо/ володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. У свою чергу, згідно із положеннями частини 1 статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати /страхового відшкодування/ для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою /страховим відшкодуванням/. З матеріалів справи убачається, що Головним управлінням Національної поліції України в Харківській області заведено картку у відповідній системі, яка щодо дорожньо-транспортної пригоди від 28.09.2018 року має № 3018275390360825, в якій поліціантами під час оформлення цієї пригоди зазначено, що автомобіль марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , був під керуванням [PERSON] , ідентифікованого як індивідуальний власник, який не має права керування транспортним засобом, а власником транспортного засобу вказано [PERSON] . Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що транспортний засіб марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , у момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у володінні відповідача [PERSON] , який не мав права керування цим транспортним засобом та знаходився у момент пригоди у стані наркотичного сп`яніння, а його власником є відповідач [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якої й була застрахована, а тому суд приходить до висновку, що станом на дату виникнення спірних правовідносин, вони обидва є особами, які повинні нести цивільну-правову відповідальність у виді регресного відшкодування страховику. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, цим законом визначені права та обов`язки страховика та страхувальника. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про страхування» страхуванням визнається вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій /страхових випадків/, визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів /страхових внесків, страхових премій/ та доходів від розміщення коштів цих фондів. Положеннями статті 16 вищевказаного Закону та статті 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона /страховик/ зобов`язується у разі настання певної події /страхового випадку/ виплатити другій стороні /страхувальникові/ або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму /страхову виплату/, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Пунктом 9.1. статті 9 зазначеного Закону визначено поняття обов`язкового ліміту відповідальності страховика, яким є грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Договором страхування на індивідуальних умовах можуть бути визначені ліміти, вищі, ніж зазначені у цьому Законі. У свою чергу, положеннями статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обумовлено, що під час виплати страхового відшкодування підлягає врахуванню встановлений розмір франшизи, на який відповідна сума підлягає зменшенню. При цьому, наведена норма права встановлює, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика. Отже, системний правовий аналіз положень, що містяться у статті 988 Цивільного кодексу України, статті 9 Закону України «Про страхування» та статтях 9, 12 і 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави дійти висновку, що страховик у разі настання страхового випадку повинен здійснити страхову виплату у межах ліміту його відповідальності, з урахуванням встановленої суми франшизи. Відповідно до положень пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як убачається з матеріалів справи цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , застрахована у страховика ПрАТ «СК «ВУСО» (поліс № АМ 0390139) й страхувальником цивільно-правової відповідальності є фізична особа - [PERSON] . Згідно із вказаним полісом страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. З огляду на положення статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого визнається, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно до положень статті 29 зазначеного вище Закону України у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Також, положення пункту 32.7. статті 32 того ж Закону України передбачають, що страховик або Моторне /транспортне/ страхове бюро України не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу. Відтак за полісом № АМ 0390139 згідно зі страховим актом № 01248-24 від 04.02.2019 року страхова виплата установлена в розмірі 12988,58 гривень. Пунктом 36.4. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам. [PERSON] виконала вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та надала страховику необхідні документи, внаслідок чого за страховим випадком, що стався 28.09.2018 року, страховиком 04.02.2019 року здійснено страхові виплати особі, що зазнала шкоди від страхового випадку, в сумі 12988,58 гривень. Відповідно до змісту статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічна за своїм правовим навантаженням норма міститься й у статті 27 Закону України «Про страхування». Крім того, частиною 1 статті 1191 цього ж кодифікованого акту унормовано, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з підпунктом в) підпункту 38.1.1 пункту 38. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Приписом частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На аналогічній правовій позиції стоїть й Верховний суд, який у своїй постанові, прийнятій 22.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/7778/18, де він роз`яснив, що у розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Одночасно з цим, й згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, ПрАТ «СК «ВУСО» після виплати 04.02.2019 року [PERSON] за страховим випадком, що стався 28.09.2018 року, страхові виплати в сумі 12988,58 гривень, отримало право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, в прядку статті 993 Цивільного кодексу України та підпунктом в) підпункту 38.1.1 пункту 38. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на приписи чинного цивільного законодавства, якими передбачене право страховика, що виплатив страхове відшкодування, подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, що має місце у нашому випадку, то суд критично ставиться до доводів сторони відповідача щодо відсутності у [PERSON] обов`язку регресної сплати. Також суд зауважує, що право на регресне відшкодування страховику від [PERSON] виникає внаслідок укладеного нею із ПрАТ «СК «ВУСО» договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, дані цього договору були надані фактичному володільцю транспортного засобу марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , в момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди - шляхом передання полісу № [NUMBER] водію [PERSON] . Заперечень з боку страхувальника щодо використання полісу задля відшкодування спричиненої шкоди потерпілій не було та під час розгляду справи суду не доведено. Отже вона погодилась на використання укладеного нею договору страхування під час страхового випадку, що стався 28.09.2018 року. З урахуванням викладеного, посилання сторони відповідача на постанову Верховного Суду у справі з єдиним унікальним № 674/1666/14-ц є недоречним, адже висновки суду прийняти не у подібних правовідносинах, що виключає можливість їх застосування згідно із приписом частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, яка мовить про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім цього, регресне відшкодування за підпунктом в) підпункту 38.1.1 пункту 38. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» являє собою з точки зору матеріального права солідарне, а не деліктне зобов`язання. Саме про останній вид зобов`язання мовиться у частині 4 статті 1187 Цивільного кодексу України, на яку спирався Верховний Суд під час формування свого висновку у справі з єдиним унікальним № 674/1666/14-ц. Так, статтею 541 цивільного кодифікованого закону України унормовано, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Також частиною 1 статті 543 Цивільного кодексу України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них. При цьому як передбачено частиною 1 статті 544 цього кодифікованого акту боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Натомість під час розгляду справи судом встановлено, що страховик розпорядився своїм правом регресної вимоги на власний розсуд та уклав 10.03.2020 року договір № 10/03/2020, яким відступив суб`єкту підприємницької діяльності - ФОП [PERSON] свої права вимоги за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 0390139. Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Також, частиною 1 статтею 509 цього ж кодексу унормовано, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Крім того частиною 2 цієї ж норми матеріального права визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цивільного кодифікованого акта України. Частиною 1 статті 510 наведеного кодифікованого закону обумовлено, що сторонами зобов`язанні є боржник і кредитор. Положеннями частин 1 та 2 статті 512 вищенаведеного матеріального кодифікованого закону України закріплено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а також правонаступництва. При цьому правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина 1 статті 513 Цивільного кодексу України). Відповідно до правила, викладеного у статті 514 вищевказаного кодексу, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Окрім того, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 Цивільного кодексу України). При цьому, як унормовано частиною 1 статті 515 цивільного кодифікованого закону України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Умови договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформленого страховим полісом, не містять будь-яких обмежень стосовно можливості відступлення прав вимоги за таким договором новому кредиторові. Наведене свідчить про те, що чинним законодавством не встановлено перешкод задля відступлення права регресної вимоги страховиком іншій особі. Оскільки внаслідок укладення 10.03.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] договору № 10/03/2020 про відступлення права вимоги, перший як первісний кредитор відступив другому як новому кредитору у зобов`язанні свої права вимоги за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ 0390139, зокрема, на отримання відшкодування шкоди, в порядку регресу, по дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 28.09.2018 року з вини водія автотранспортного засобу - автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що перебував у наркотичному сп`янінні та не мав права керування цим транспортним засобом, власником якого є [PERSON] , тому на момент звернення в суд із цим позовом саме суб`єкт підприємницької діяльності - Фізична особа-підприємець [PERSON] є кредитором у зобов`язанні та належним позивачем у справі. Таким чином, з огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ФОП [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Самойленко П. М., до [PERSON] та [PERSON] «Про відшкодування збитків в порядку регресу», є обґрунтованими й доведеними у процесуальний спосіб належними та допустимими доказами, адже в ході розгляду справи інше не встановлено, а тому позов слід задовольнити повністю. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов ФОП [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Самойленко П. М., до [PERSON] та [PERSON] «Про відшкодування збитків в порядку регресу», суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Відповідно до змісту частини 1 й підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Натомість на підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом ФОП [PERSON] звернувся до суду у 2020 році та його позовна заява містить одну вимогу майнового характеру: відшкодування збитків в порядку регресу. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 294-IX від 14.11.2019 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 2102 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 840,80 гривень, виходячи з розрахунку: 1% х 12988,58 гривень = 129,89 гривень, що менше ніж 2102,00 гривень х 0,4 = 840,80 гривень. На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви ФОП [PERSON] додав документ, що підтверджує сплату судового збору, а саме: платіжний документ про сплату судового збору в розмірі 840,80 гривень. Крім того, з положень пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України убачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 року та № 23-рп/2009 від 30.09.2009 року, зокрема, в останньому обумовлено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. З огляду на приписи статей 1 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05.07.2012 року (із змінами та доповненнями) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. При цьому, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Прядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для його зміни, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Він має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Положеннями статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. З огляду на приписи частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється вищенаведеною статтею, зокрема її частинами 2 - 4. Так, як регламентоване зазначеними нормами цивільного процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, практична реалізація законодавчо встановленого принципу відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу відбувається наступним чином: 1)попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 Цивільного процесуального кодексу України); 2)визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 цього ж кодексу); 3)розподіл судових витрат між сторонами (статті 141 наведеного кодифікованого процесуального закону). З доданих до позову документів вбачається, що професійну правничу допомогу ФОП [PERSON] надав Самойленко П. М. , який є адвокатом, оскільки має відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане 24.01.2019 року, й діє за договором про надання правової (правничої) допомоги № 1, укладеного 10.12.2019 року між ним та ФОП [PERSON] (а. с. 39 - 40, 43). Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг, складеного 15.05.2020 року в місті Києві між ФОП [PERSON] та адвокатом Самойленком П. М., вбачається, що загальна вартість наданих юридичних послуг складає 10757,60 гривень, яка безпосередньо оплачена відповідно до платіжного доручення № 39 від 15.05.2023 року (а. с. 40 зворот, 41). Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Одночасно з цим, норми права, що містяться у частинах 5 та 6 статті 137 цивільного процесуального кодифікованого закону України, визначають, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні сум відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Згідно зі статтею 17 Закону України «При виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», національні суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Отже, Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, притримується аналогічної правової позицію, про що свідчать його рішення від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) тощо, в яких зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тобто сама зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах, прийнятих 19.02.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та 12.05.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Також суд застосовує й висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені ним у постанові, прийнятій 20.09.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), а саме: на підтвердження розміру витратна професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або іншій банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, визначений договором про надання правничої допомоги (Договором про надання правової (правничої) допомоги № 1 від 10.12.2019 року), відповідає обсягу наданих ним послуг і виконаних робіт, визначених детально у відповідному акті, є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання, а також вартості, вже сплаченої йому позивачем. Відтак, суд робить обґрунтований висновок про те, що позивач ФОП [PERSON] поніс судові витрати на правничу допомогу адвоката Самойленка П. М. за цим позовом в сумі 10757,60 гривень. Приходячи до такого, суд ураховує, що відповідач не надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, хоча і був обізнаних про їх суму, а також не посилався на незгоду із розміром судових витрат сторони позивача ані у своєму відзиві на позов, ані в запереченнях на відзив. Таким чином, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 840,80 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10757,60 гривень, а всього 11598,40 гривень. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог ФОП [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Самойленко П. М., та можливість задоволення його позову повністю шляхом стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування в порядку регресув розмірі 12988,58 гривень та понесених й документально підтверджених судових витрат в сумі 11598,40 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved