Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

19.05.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , підписана представником позивача - адвокатом Левшуновим Д.С. до Пенсійного фонду України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, у якій представник позивача, з урахуванням позовної заяви в новій редакції та уточненням позовних вимог, просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення [PERSON] від 13.04.2023 № 128-к; 2) поновити [PERSON] на посаді начальника управління документообігу та контролю виконання виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; 3) стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 19.04.2023 по дату винесення рішення виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати, яка становить 2 176,74 грн; 4) стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100 000 грн. Третя особа - голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України [PERSON] (далі - Голова комісії [PERSON]). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.06.2020 працював на посаді начальника управління документообігу та контролю виконання виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (далі - Фонд, ФСС України), наказом від 18.04.2023 його було звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На виконання Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 27.12.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Питання припинення Фонду соціального страхування України» № 1442, якою визначено припинити з 01.01.2023 реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України (далі - відповідач, ПФ України) Фонд соціального страхування України та його робочі органи. Таким чином, позивач стверджує, що відбулась реорганізація Фонду, а не ліквідація. Голова комісії [PERSON] без повноважень видав незаконний Наказ від 16.01.2023 № 9-ОД, яким скорочено увесь штат та усю чисельність працівників Фонду з 18.04.2023. Позивач стверджує, що його мало бути звільнено з некомерційної самоврядної організації - Фонду - у зв`язку із переведенням на державну службу у ПФ України, а не у зв`язку із скороченням, а не врегулювання чинним законодавством порядку такого переведення є протиправним. Крім того, позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, яких станом на 23.01.2023 у ПФ України було 36. У зв`язку з переліченим, позивач вважає наказ про його звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Крім того, у зв`язку із незаконним звільненням, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди /а.с.1-43,52-63,131-134/. Ухвалою від 08.06.2023 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження /а.с.64/. 20.07.2023 від представника позивача надійшло клопотання про виклик свідків, про залучення правонаступника /а.с.68-69,70-72/. У судовому засіданні 20.07.2023 розгляд клопотання про виклик свідків відкладено, задоволено клопотання представника відповідача, залучено до участі у справі правонаступника відповідача Фонду соціального страхування України - Пенсійний фонд України, розгляд справи відкладено на 22.08.2023 /а.с.73, 75-76/. 10.08.2023 від відповідача надійшов відзив, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з тим, що Фонд припинено з 20.06.2023, усі посади у Фонді підлягали скороченню, наразі ні юридичної особи, ні посад в ній не існує, усі права і обов`язки Фонду передані ПФ України. Посади Фонду на відміну від посад ПФ України не належать до посад державної служби, на яку передбачається вступ за результатами конкурсу, а без проведення конкурсу може бути переведений лише державний службовець, а отже переведення працівника Фонду на посаду державної служби у ПФ України не передбачена чинним законодавством, при цьому, позивач не був позбавлений можливості прийняти участь у доборі на зайняття вакантних посад державної служби у ПФ України шляхом подання до 18.04.2023 резюме або заяви, які ю свідчили про бажання працювати у ПФ України. Таким чином, оскільки підстави для поновлення позивача на роботі відсутні, немає підстав і для задоволення позову в частині стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди /а.с.85-96/. 10.08.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі /а.с.97-101/. 17.08.2023 від представника позивача надійшли заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі, відповідь на відзив, заява про уточнення позовних вимог /а.с.102-115,116-130,131-134/. Судове засідання 22.08.2023 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді у відпустці /а.с.80/. 18.09.2023 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи /а.с.135-139/. 25.09.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду /а.с.143-151/. У судовому засіданні 27.09.2023 прийнято до розгляду та приєднано до матеріалів справи відзив, відповідь на відзив, заяву про уточнення позовних вимог, приєднано до матеріалів справи клопотання про закриття провадження, заперечення на клопотання про закриття провадження, клопотання про залишення позову без розгляду, відкладено судове засідання на 18.10.2023 /а.с.153/. 18.10.2023 від представника позивача надійшли заперечення проти клопотання про залишення позову без розгляду /а.с.158-161/. У судовому засіданні 18.10.2023 приєднано до матеріалів справи заперечення проти клопотання про залишення позову без розгляду, відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків, заслухано вступне слово представників сторін, задоволено усне клопотання представника позивача про доручення копії запиту з додатками, оголошено перерву у судовому засіданні до 22.11.2023 /а.с.179-180/. У судовому засіданні 22.11.2023 заслухано додаткові пояснення представників сторін, суд видалився до нарадчої кімнати /а.с.184/. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 01.01.2023 набрав чинності Закон України від 21.09.2022 № 2620-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 2620), яким Закон України від 23.09.1999 № 1105- XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105) викладено в новій редакції. Пунктом 2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105 (в редакції Закону №2620, що діє з 01.01.2023) передбачено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Таким чином, законодавцем в особі Верховної Ради України прийнято рішення про припинення Фонду, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів з його реорганізації. Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Частиною п`ятою цієї етапі визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення де єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно із частиною третьою статті 105 ЦК України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припиненні юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Рішення про припинення Фонду, прийняте Верховною Радою України є чинним та у встановленому порядку неконституційним не визнавалося. Пунктом 12 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105 Верховна Рада України зобов`язала Кабінет Міністрів України: забезпечити передачу коштів Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України; привести нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом; забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону; забезпечити набрання чинності нормативно-правовими актами, зазначеними у підпунктах 2-4 цього пункту, одночасно з набранням чинності цим Законом тощо. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України" (далі - Постанова № 1442), зокрема: утворено комісію з реорганізації ФСС України та комісію з реорганізації управлінь виконавчої дирекції ФСС України (далі - управління ВД ФСС України); установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь ВД ФСС України на період до завершення їх реорганізації; зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь ВД ФСС України здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь ВД ФСС України у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом № 2620. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 передбачено, що суди, розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України повинні зясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноваженим ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджений він за два місяці про наступне вивільнення. Головою комісії з реорганізації ФСС України 16.01.2023 видано наказ № 9-ОД "Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023. На виконання п. 2 Розділу VII Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2022 № 1442 "Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", на підставі наказу комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 "Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України", головою комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 20.01.2023 направлено позивачу повідомлення про скорочення його посади з 18.04.2023, яке отримано позивачем 23.01.2023. Наказом від 18.04.2023 [PERSON] звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділенні, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний наказ видано саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, його положення не суперечать чинному законодавству. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 викладено висновок, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. З огляду на зазначене, варто врахувати позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 16.01.2018 у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі № 696/985/15-ц, від 12.06.2019 у справі № 297/868/18, від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17, відповідно до яких суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КзпП України, відповідно до статті 40 якого трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у визначених випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої цієї статті). Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Верховний Суд в постанові від 05.10.2020 у справі №451/1028/18 зазначив, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Одночасно суд не приймає посилання сторони позивача на те, що [PERSON] не було запропоновано вакантні посади, оскільки всі посади Фонду підлягали скороченню так само, як і посада позивача. Щодо посилання позивача на те, що йому не було запропоновано вакантних посад у ПФ України. Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду визначаються, зокрема, Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Положенням № 280. Відповідно до пункту 14 Положення № 280 гранична чисельність державних службовців та працівників Пенсійного фонду України затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 4 ст. 20 Закону України від 17.03.2011 № 3166-УІ "Про центральні органи виконавчої влади" державні службовці апарату центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади в порядку, передбаченому законодавством про державну службу (якщо інше не передбачено законом). Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1471 внесено зміни до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 (далі - Постанова № 85), відповідно до якого гранична чисельність працівників апарату Пенсійного фонду України становить 302 працівника, у тому числі державних службовців - 302. Отже, штат працівників апарату Пенсійного фонду України та його територіальних органів складають посади державної служби, умови призначення (переведення, звільнення) на які визначаються Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" (далі - Закон № 889). Згідно з додатком 2 до постанови правління ФСС України від 18.11.2021 №35 "Про внесення змін до структури органів Фонду соціального страхування України та граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" гранична чисельність працівників ФСС України становила 4829 осіб. Посади працівників ФСС України, на відміну від посад працівників Пенсійного фонду, не належать до посад державної служби. На зазначених працівників поширюється законодавство про працю. Відповідно до частин першої та другої статті 21 Закону № 889 вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина Україна на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Прийнявши рішення про припинення ФСС України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФСС України, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. За таких умов, переведення працівників ФСС України на посаді державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях суперечить Закону № 889. В силу положень пунктів 1 і 2 частини першої статті 41 Закону №889 без обов`язкового проведення конкурсу переведений може бути лише державний службовець: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенню суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Таким чином, законодавством не передбачено переведення працівника посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VІІІ "Про правовий режим воєнного стану" у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість яких передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової карта встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких оси громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавстві встановленими щодо відповідних посад. Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування. Відомостей про те, що [PERSON] подавав до Пенсійного Фонду України заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення його на вакантні посади в матеріалах справи відсутні, а переведення його як працівника ФСС України, на якого поширюється законодавство про працю, на посаду державної служби в ПФ України, суперечить Закону № 889, а тому з тих самих підстав йому не могло бути запропоновано жодних посад у ПФ України. Отже, враховуючи все вищевикладене, наказ про звільненні позивача № 128-к від 13.04.2023 є таким, що відповідає положенням чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні, а тому позовні вимоги про його скасування та поновлення [PERSON] на посаді начальника управління документообігу та контролю виконання виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України задоволенню не підлягають. Одночасно зважаючи на законність наказу № 128-к від 13.04.2023, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди з відповідача є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed