Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

26 квітня 2017 [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом, який в подальшому неодноразово змінювала. В кінцевій редакції позову просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю позивача з відповідачем в період з січня 2004 року по липень 2006 року, визнати спільну сумісну власність за [PERSON] та [PERSON] на частину житлового буд. [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право приватної власності на частку у праві власності на буд. [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем з січня 2004р. по липень 2006р., наявність спільного бюджету, побуту, ведення спільного господарства у вказаний період, що відображалось у сумісних поїздках до магазину на зароблені кошти за їжею, яку позивач потім готувала для них обох, разом їздили на свята до батьків, родичів, приймали в себе дома спільних знайомих, їздили удвох відпочивати. Плануючи сім`ю, вони вирішили купити невеликий та недорогий будинок та у подальшому реконструювати його у двоповерховий з усіма зручностями. За сумісні кошти, згідно договору купівлі-продажу від 02.04.2004 на ім`я відповідача придбана частина житлового буд. [ADDRESS] . Позивач брала безпосередню участь у пошуку та придбанні вказаного будинку. 08.07.2006 сторони зареєстрували шлюб, у якому народилась спільна дитина, - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2017 шлюб між сторонами розірваний. Невизнання відповідачем права позивача на сумісно придбаний будинок стало підставою звернення до суду. (т.2 а.с.132-135). 28.04.2017 позовна заява залишена без руху. 29.05.2017 у справі відкрите провадження та призначене судове засідання. 09.03.2021р. згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана у провадження судді Єфіменко Н.В. 12.01.2021 р. позовна заява залишена без руху. 27.01.2021 р. позивач подала суду позовну заяву зі зміненими позовними вимогами Просила визнати за собою право спільної сумісної власності на частину у праві власності на буд. [ADDRESS] (т.2 а.с.21-24). 15.03.2021р. ухвалою Київського районного суду м. Харкова прийнята до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 19.07.2023 підготовче провадження закрите, справа призначена до судового розгляду. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач є зведеною сестрою її чоловіка. Починаючи з 2003 року позивач та відповідач почали приятелювати, а восени 2004 року почали разом проживати в батьків позивача. З часу знайомства з відповідачем, свідок часто зустрічалась із позивачкою, приблизно два рази на місяць, під час спілкування з якою їй стало відомо про наміри спільно з відповідачем придбати житло. Про власні накопичення позивач розповідала неодноразово, остання повідомила, що вклала у будинок 3000 доларів США. Після народження спільної дитини - [PERSON] , хрещеною матір`ю якої є свідок, сторони переїхали від батьків до свого будинку. Свідок повідомила, що відповідач працював реалізатором на ринку Барабашово. Їй також відомо, що з часом у сторін погіршились стосунки та восени 2017 року вони розлучились. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала покази про те, що познайомилась з позивачем у 2001 році, коли вони разом працювали. Підчас спілкування з позивачем свідок дізналась, що [PERSON] проживає з [PERSON] , вони спільно збирають кошти на придбання власного житла, де планують жити. У 2004 році свідок гостювала в їх будинку. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість, оскільки він на час придбання спірного будинку не перебував з позивачем у фактичних шлюбних стосунках. Сторони, належним чином повідомлені про дату час та місце в останнє судове засідання не з`явились, причину неявки суду не сповістили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. У раніше наданих заявах по суті позивач наполягала на задоволенні позовних вимог, відповідач наполягав на мотивах своїх заперечень та просив відмовити у задоволенні позову. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що судовий розгляд справи можливий за відсутності осіб, які беруть участь у справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, дійшов такого. Судовим розглядом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 02.04.2004 на ім`я відповідача було зареєстровано частини житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 13,14). Сторони зареєстрували шлюб 08.07.2006 у ВРАЦС Київського районного управління юстиції м. Харкова згідно свідоцтва серії [NUMBER] (а.с.7). В шлюбі народилась [INFO] спільна дитина - [PERSON] , згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 8) Відповідно до частини 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичне поняття шлюбу визначено в ч. 1 ст. 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 р. N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки. Належних, допустимих та безспірних доказів проживання з січня 2004 року по липень 2006 року однією сім`єю з відповідачем, придбання спірного майна, саме з січня 2004 року по 02 квітня 2004 року, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, тобто що між сторонами в цей період часу мали місце усталені відносини, притаманні подружжю, у розумінні статті 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї, - позивач суду не надала. З пояснень допитаних у судовому засіданні свідків позивача, ознак спільного проживання сім`єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет судом не встановлено, як не встановлено і того, сторони сумісно планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру. Спільне відвідування гостей, суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу. Жоден із допитаних судом свідків зі сторони позивача, беззаперечно не підтвердив факту перебування позивачки та відповідача у спірний період у фактичних шлюбних відносинах, не доповіли про факти, які б підтвердили проживання сторін саме однією сім`єю. Крім того, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14.02.2018р. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 відповідного Кодексу передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови №11 від 21.12. 2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказав, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.2012р.,справа № 6-148цс 12. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08.06.2016р. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю, такого висновку дійшов Верховний Суд під час розгляду справи №129/2115/15-ц постанова від 14 лютого 2018 року. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 21, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Надаючи оцінку джерелу походження коштів, за які було набуто спірне майно, суд знаходить доведеною обставину того, що воно придбавалось за особисті кошти відповідача, під час її окремого проживання від позивача. Суд зазначає, що докази трудової діяльності сторін, довідки про реєстрацію їх місця проживання та спільної дитини, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, крім встановлених судом обставин і зазначених вище у цьому рішенні, не приймаються судом та відхиляються, оскільки вони не стосуються спірного періоду - січня - квітня 2004 року, - часу фактичного проживання у шлюбних відносинах, вказаного позивачем. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки самі по собі факти придбання спірного майна 02 квітня 2004 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Суд вважає, що позивачем факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 по 02 квітня 2004 року не доведений, відповідно, правових підстав для задоволення інших позовних вимог, які є похідними, таких як: визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя суд не вбачає. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року) зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеності заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем витрати по оплаті судового збору не компенсуються. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Outcome: dismissed