Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У липні 2023 року представник КП "Павлоградтеплоенерго" звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 126086,11 грн та судові витрати. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилався на те, що відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, надає населенню м. Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами. Послуги по теплопостачанню були надані за місцем проживання відповідача, а саме: [ADDRESS] . Однак, оплата за спожиту теплову енергію не проводиться, у результаті чого, за період з 01.01.2002 року по 01.06.2023 року утворилася заборгованість у розмірі 126086,11 грн. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлися належним чином, про причини неявки не повідомили, відзиву не подали. Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визнала, просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності, подала відзив на позов. Відповідно до відзиву позивач пропустив строки позовної давності, крім того нарахування інфляційних втрати, пені та процентів річних є неправомірним, суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану", яка прямо забороняє вказані нарахування. Ознайомившись з письмовими доказами, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд доходить такого висновку. Відповідно до особового рахунку [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , заборгованість відповідачів за спожиту теплову енергію перед КП "Павлоградтеплоенерго" за період з 01.01.2002 року по 01.06.2023 року складає 110791,01 грн. За розрахунком позивача заборгованість відповідача складає: 126086,11 грн, з яких: 110791,01 грн - заборгованість за спожиту теплову енергію, 10366,96 грн - інфляційні втрати, 1814,63 грн - 3% річних, 215,40 грн - пеня. За адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] з 02.03.1981, [PERSON] з 03.04.2001, [PERSON] з 22.04.2003. Індивідуального договору між сторонами не укладалося. Відповідачі щомісячно сплачують платежі за надану послугу з теплопостачання у мінімально можливому розмірі від 50,00 грн до 500,00 грн, яких не вистачає для покриття витрат за надану послугу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч.6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги , зокрема, послуги з постачання теплової енергії. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 76-80 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд визнає нараховану заборгованість обґрунтованою, однак відповідач заявив про сплив строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). П. 59 Постанови ВП ВС від 28.03.2018 у справі визначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що платежі, які вносилися відповідачами у мінімально можливому для них розмірі є нічим іншим як сплата попередніх платежів, а тому ці платежі не переривали строків позовної давності. З огляду на викладене, заява про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню, й до стягнення належить заборгованість у розмірі 110791,01 грн (01.06.2023)- 56130,38 гн (01.08.2020)=54660,63 грн. Інфляційні втрати, пеня та три проценти річних заборонено нараховувати відповідно до Постанови КМУ "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" від від 5 березня 2022 р. № 206, а тому ця вимога не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного, сума заборгованості відповідачем до теперішнього часу не погашена, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial