Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу товару, стягнення вартості сплаченого товару, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 березня 2018 року позивач придбала у інтернет-магазині « [INFO] », власником якого є ФОП [PERSON] , мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver (Apple Iphone)». Однак на даному телефоні тріснула кнопка, у зв`язку з чим позивач звернулась до відповідача з проханням здійснити гарантійний ремонт телефону та на час ремонту надати їй у користування аналогічний телефон. На дане звернення остання отримала відмову. Також позивач вважає, що продажем неякісного товару та відмовою усунути його недоліки, їй було завдано моральних страждань, а тому просить суд розірвати договір купівлі-продажу вказаного телефону, стягнути на її користь вартість телефону та моральну шкоду. В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі з підстав викладених у письмових поясненнях. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином. При цьому, представником в клопотанні про витребування доказів, в задоволенні якого протокольною ухвалою суду було відмовлено, зазначено про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 березня 2018 року позивач придбала у інтернет-магазині « [INFO] » мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver (Apple Iphone)». Відповідно до положень ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто правочин з купівлі- продажу товару перебдачає наявність двох сторін правочину. Положеннями п. 7 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим ЗКУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими розрахунковими документами. Як, вбачається з товарного чеку № 597038 від 30 березня 2018 року у інтернет-магазині « [INFO] » [PERSON] було продано мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver(Apple Iphone)» MQ8M2 , вартістю 22 837 грн. (а.с. 10). Вкзаний товарний чек містить напис «Інтернет-магазин « [INFO] » і фігурний штамп «[INFO]», при цьому він не містить прізвище посадової особи та його підпису, яка передала товар, а також печатки та штампу юридичної особи або ФОП, яке видало даний товар, чек. Такі ж дані відсутні і в гарантійному талоні. При цьому, в даному товарному чеку відсутня інформація, що ФОП [PERSON] є особою, що здійснила продаж спірного товару та отримала за цей продаж суму грошових коштів. Терміни «розрахунковий документ» та «електронний розрахунковий документ» вживаються в цьому ЗУ «Про захист прав споживачів» у значенні, наведеному в ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», відповідно до якого розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовій чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлі, валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором: розрахункових операцій, чи заповнений вручну. Положеннями п. 15 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункові операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування. Враховуючи вище викладене, саме такий розрахунковий документ мав бути виданий позивачу особою, що безпосередньо здійснила продаж товару, а факт відсутності розрахункового документа оформленого належним чином свідчить про те, що [PERSON] не вимагала від продавця видачу їй такого документу. Відповідно до гарантійного талону № 597038 від 30.03.2018 мобільний телефон марки «Iphone 8 Plus 64 Gb Silver» має гарантійний строк 12 місяців (а.с. 11-12). Зі скаргами на неналежну якість товару позивачка зверталась до інтернет-магазину « [INFO] » та ФОП [PERSON] (а.с. 15). Пунктом 15 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що недолік це будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). Положеннями ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Положеннями п. 12 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Враховуючи вище викладене, у разівиявлення недоліків споживач, має право вимагати: пропорційного зменшення ціни; безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; відшкодування витрат на усунення недоліків товару, а у разі виявлення істотних недоліків: розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. При цьому, в судовому засіданні не встановлено та стороною позивача до матеріалів справи не додано, доказів того, щодо встановлення і підтвердження факту виникнення недоліків чи істотних недоліків товару, як і висновків про те, що такі недоліки або істотні недоліки виникли з вини саме продавця товару, а не покупця в процесі експлуатації. Судом також встановлено, що [PERSON] , зареєстрований як фізична особа-підприємець 27.02.2017 року (а.с. 20-21) та є лише власником знаку для товарів і послуг « [INFO] », що не створює для нього правових наслідків у вигляді відповідальності перед особами, що здійснюють придбання товарів в інтернет магазинах, а ФОП [PERSON] не є особою, яка безпосередньо передає товар у власність та не отримує за таку передачу грошові кошти, що становлять вартість товару. Крім того, в судовому засіданні не встановлено та стороною позивача до матеріалів справи не додано, доказів того, що ФОП [PERSON] є реєстрантом доменного імені «[INFO]». Згідно статей 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, позивачем не надано доказів в розумінні ст.76 ЦПК України, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність наявності у діях чи бездіяльності ФОП [PERSON] ознак порушення цивільних прав та інтересів [PERSON] як споживача. Відповідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом статті 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст.ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень статті 51 ЦПК України та з урахуванням частини п`ятої статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено пунктом 1 частиною першою статті 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З наведеного слідує, що законодавством покладено саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати відповідне клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є належним відповідачем. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд позбавлений можливості проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За обставин не надання позивачем належних та допустимих доказів того, що ФОП [PERSON] є реєстрантом доменного імені «[INFO]», доказів, укладення ним з [PERSON] усних чи письмових договорів про надання вказаного товару, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу товару - мобільного телефону іРhone 8 Plus 64 Gb Silver (Apple іРhone) MQ8M2 (серійний номер [NUMBER]). Оскільки вимоги про стягнення 22 837 грн. вартості сплаченого товару та відшкодування 20 000 грн. моральної шкоди є похідними від вимоги про розірвання договору купівлі-продажу товару, в задоволенні якої судом відмовлено, тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed