Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову позивач вказував, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року (справа №523/13432/16-ц) стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 600 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року вказане рішення суду скасоване та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 463 231 у відшкодування майнової шкоди та 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Постановою Верховного Суду України від 21 серпня 2019 року постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 в частині відшкодування матеріальної шкоди скасовано та направлено на новий апеляційний розгляд. У частині відшкодування моральної шкоди постанова залишена без змін та поновлено її виконання в частині стягнення з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 85 718 грн., завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури. Позивач зазначав, що 23 лютого 2021 року та 03 серпня 2021 року він звертався до Державної казначейської служби із заявами про прийняття виконавчих листів на суму 85 718 грн. та відповідно на 500 000 грн. до виконання. Разом з тим рішення суду в частині стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 85 718 грн. було виконано лише у червні 2022 року, тобто через 15 місяців, а в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 500 000 грн. було виконано лише у червні 2023 року, тобто через 21 місяць. Посилаючись на те, що бездіяльність відповідача, яка полягала у протиправному невиконанні рішення суду протягом встановленого законодавством трьохмісячного строку, завдала йому моральної та матеріальної шкоди, просив задовольнити позов. Матеріальну шкоду позивач визначив у розмірі 177 094 грн. та розрахував наступним чином: 3 проценти річних за невиконання грошового зобов`язання в частині перерахунку 85 718,00 грн. - 3 418,00 грн., інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 85 718,00 грн. - 20 877,00 грн., 3 проценти річних за невиконання грошового зобов`язання в частині перерахунку 500 000,00 грн.- 26 301,00 грн., інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 500 000,00 грн. - 126 500,00 грн. Розмір моральної шкоди позивач визначив у сумі 250 000,00 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 23 червня 2023 року дану цивільну справу передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 21 серпня 2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказував, що Казначейська служба під час виконання судових рішень керується винятково нормами спеціально затвердженого Кабінетом Міністрів України Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок №845). Закон про відшкодування шкоди, порядок №845 та Бюджетний кодекс України не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди Державою. Зазначав, що існує декілька категорій рішень, які виконуються органами ДКС України, а виконання судових рішень відбувається за різними бюджетними програмами. Необхідно розмежовувати поняття безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів від безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам. При цьому законодавством не передбачено виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України фізичним та юридичним особам у тримісячний строк, як і порядку нарахування й сплати трьох процентів річних, інфляційних втрат за порушення строку перерахування коштів за судовим рішенням. Відсутні підстави вважати, що Казначейство могло допустити прострочення виконання судового рішення, оскільки в силу приписів пп.1 п.9 розділу IV Бюджетного кодексу України та п.3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного бюджету виконується у порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства. Звертає увагу суду на те, що Казначейство вчинило, визначені п.39 Порядку №845 заходи щодо інформування Міністерства фінансів України про необхідність виділення додаткових коштів понад обсяг відповідних бюджетних призначень за КПКВК 3504030. Відповідач не має ані повноважень, ані законної можливості здійснити списання коштів з бюджету, що перевищувало б обсяг бюджетних асигнувань. Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду. Також представник відповідача вважає, що вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є безпідставні, оскільки відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили про визнання дій Казначейства протиправними (неправомірними). В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від позивача надійшло клопотання, в якому він просив розглядати справу у його відсутність. Просив позов задовольнити з підстав та доводів, викладених у позовні заяві. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року (справа №523/13432/16-ц) стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 600 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року вказане рішення суду скасоване та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 463 231 у відшкодування майнової шкоди та 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Постановою Верховного Суду України від 21 серпня 2019 року постанову Апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2018 в частині відшкодування матеріальної шкоди скасовано та направлено на апеляційний новий розгляд. У частині відшкодування моральної шкоди постанова залишена без змін та поновлено її виконання в частині стягнення з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2020 року стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 85 718 грн. завданої незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури. Судом також встановлено, що на користь позивача здійснено безспірне списання коштів державного бюджету в рахунок виконання судових рішень по справі №523/13432/16-ц 21 червня 2022 року в частині відшкодування матеріальної шкоди, згідно з постановою суду від 13 жовтня 2020 року та 06 червня 2023 року в частині відшкодування моральної шкоди за постановою суду від 28 лютого 2018 року, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (інструкціями). Звертаючись до суду, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги несвоєчасним виконанням відповідач судових рішень. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За правилом ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч. 1 ст. 1176 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. За ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. За змістом ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відповідно до статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон № 4901-VI), цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання. За змістом частини першої статті 2 даного Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 4901-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 35 Порядку № 845 (розділ "Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам") Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. За пунктом 36 Порядку № 845 у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. Згідно з пунктами 38, 39 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету. Відповідно до пункту 47 (розділ "Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів") безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей. Згідно з пунктом 48 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. За змістом пункту 49 Порядку № 845 у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України. Згідно з пунктом 50 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: Казначейством, якщо боржником є державний орган; державним виконавцем, якщо боржником є підприємство, установа, організація або юридична особа, зазначені в пункті 48 цього Порядку. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. З матеріалів справи слідує, що у вересні 2021 року Головне управління Державної казначейської служби Україні в Одеській області направило Державній казначейській службі України заяву [PERSON] від 03 серпня 2021 року, оригінал виконавчого листа Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року в справі №523/13432/16-ц про стягнення з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 500 000 грн. моральної шкоди. У квітні 2021 року Головне управління Державної казначейської служби Україні в Одеській області направило Державній казначейській службі України заяву [PERSON] від 23 лютого 2021 року, виконавчий лист Суворовського районного суду м. Одеси від 29 липня 2021 року в справі №523/13432/16-ц про стягнення з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 85 718 грн. 17 коп. у відшкодування матеріальної шкоди. З матеріалів справи також слідує, що 19 лютого 2021 року Державна казначейська служба зверталась до Міністерства фінансів України з пропозицією про збільшення у 2021 році бюджетні призначення за КПКВК 3504030 у передбачений законодавством спосіб на 36 000 грн. Аналогічні звернення Державної казначейської служби до Міністерства фінансів України були також 19 березня 2021 року на суму 54 000 грн., 12 квітня 2021 року на 58 000 грн.,13 травня 2021 року на суму 150 000 грн., 07 липня 2021 року на суму 181 000 грн., 06 вересня 2021 року на суму 215 000 грн., 04 листопада 2021 року на суму 241 000 грн., 29 грудня 2021 року на суму 110 000 грн., 28 січня 2022 року на суму 119 грн., 02 червня 2022 року на суму 180 000 грн., 06 липня 2022 року на суму 184 000 грн, 05 серпня 2022 року на суму 192 000 грн., 01 грудня 2022 року на суму 68 918,2 грн., 07 лютого 2023 року на суму 97 000 грн., 18 квітня 2023 року на суму 112 000 грн., 19 травня 2023 року на суму 120 000 грн. Законами України «Про Державний бюджет України на 2021, 2022 та 2023 роки», затверджено бюджетні призначення за бюджетними програмами Державної Казначейської служби України за КПКВК 3504030 в сумі 150 000 грн., за КПКВК 3504040 - 100 000 грн. У даній справі встановлено, що судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, у зв`язку з виконанням якого виник цей спір, ухвалено на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (надалі Закон № 266/94-ВР). Компенсація, яку стягнуто на користь позивача, передбачена статтею 5 Закону № 4901-VI і її виплата обумовлюється фактом пропуску тримісячного строку для виплати коштів відповідно до судового рішення (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI), на виконання якого поширюються гарантії держави відповідно до статті 2 Закону № 4901-VI. Суд погоджується з тим, що недостатність бюджетних коштів чи їх відсутність не звільняють державу від обов`язку належним чином виконати судове рішення, яке набрало законної сили. Разом з тим, спірним питанням у цій справі є наявність правових підстав для стягнення з ДКС компенсаційних виплат у зв`язку із затримкою, як вважає позивач, у виконанні судових рішень про стягнення на його користь суми на підставі Закону №266/94-ВР. Доводи позивача стосуються цивільно-правової відповідальності відповідача і ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 11, 509, 625 ЦК України. Поряд з тим, відповідач заперечує саму можливість стягнення з нього компенсаційних виплат (у правовідносинах, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення суми, заподіяної громадянинові незаконними діями, зокрема, органів досудового розслідування, прокуратури і суду) чи то на підставі положень ЦК України, чи на підставі статті 5 Закону № 4901-VI. Верховний Суд при розгляду справи № 686/22674/20 в постанові від 07 липня 2021 року прийшов до висновку про те, що сфера правового регулювання Закону № 4901-VI не стосується (не охоплює) правовідносин щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених статтею 1 Закону № 266/94-ВР. Насамперед потрібно виходити зі змісту правовідносин. Те, що як у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, так і у випадку відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові, зокрема, незаконними діями органу, що провадить досудове розслідування, джерелом виплати є кошти державного бюджету, а безспірне списання коштів державного бюджету в обох випадках здійснює ДКС, ще не достатньо для того, щоб вважати ці правовідносини однорідними. Обов`язок держави відшкодувати шкоду (за Законом № 266/94-ВР) виникає з правовідносин, суть яких можна охарактеризувати як деліктні, а вид юридичної відповідальності - цивільно-правовий. У цих правовідносинах боржником є держава, яка реалізує свій обов`язок щодо відшкодування шкоди (на підставі судового рішення) через ДКС, тоді як гарантії держави щодо виконання судових рішень і виконавчих документів, боржником за якими є, зокрема, державний орган, а також участь ДКС у цьому процесі мають інше призначення та завдання. В останньому випадку виконання судових рішень щодо стягнення коштів покладено на органи казначейства як на органи, які здійснюють казначейське обслуговування рахунків відповідного державного органу. Боржником в такому випадку є державний орган, який несе зобов`язання перш за все своїм коштом в межах асигнувань з державного бюджету, що власне і зумовлює участь ДКС у виконанні таких судових рішень. У даному випадку з позивачем теж йдеться про стягнення коштів, однак не з державного органу, а з державного бюджету і кошти, які стягнув суд, право на відшкодування якої передбачає Закон № 266/94-ВР. Зобов`язання держави щодо відшкодування шкоди у випадках, визначених законом, не слід ототожнювати із зобов`язаннями державних органів за судовим рішенням (про стягнення коштів), а відтак не можна уподібнювати механізм виконання судових рішень в обох цих випадках. Понад те, виконання судових рішень в обох описаних ситуаціях відбувається за різними бюджетними програмами, що поряд з наведеним вище також підтверджує доводи відповідача про те, що правова регламентація правовідносин щодо виконання судових рішень боржниками за якими є в одному випадку державний орган, в іншому - держава відрізняється і застосування окремих нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим. На необхідності розмежовувати юридичну відповідальність держави та державних органів орієнтує також Рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року у справі № 12-рп/2001. Нарахування і виплату компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення (понад три місяці) про стягнення коштів, боржником за яким є, зокрема, державний орган передбачає Закон № 4901-VI (стаття 5). Закон № 266/94-ВР такого обов`язку ДКС не встановлює. Тож оскільки в обох законодавчих актів різна сфера правового регулювання, застосовувати до спірних правовідносин положення статті 5 Закону № 4901-VІ як підстави для стягнення на користь позивача компенсації, на думку колегії, було помилкою судів попередніх інстанцій. Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 лютого 2020 року, у справі № 826/17656/16. Матеріалами справи встановлено, що опрацювання документів щодо виконання постанови суду від 28 лютого 2018 року і постанови суду від 13 жовтня 2020 року здійснювалось відповідачем відповідно до розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам» Порядку №845. Пунктом 3 Порядку №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішення про стягнення коштів державного бюджету винятково, в порядку черговості міститься і підпункті 1 пункту 9 розділу VI Бюджетного кодексу України. Статтею 95 Конституції України та п.8 ч.1 ст. 7 Бюджетного кодексу України встановлено правило, за яким виключно Законом про державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків. Так, у Законах України «Про Державний бюджет України», зокрема на 2021, 2023 року передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030. Таким чином, рішення про відшкодування шкоди, заподіяної державними органами (зокрема на користь позивача) виконуються за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Таким чином, питання про виконання судового рішення у справі №523/13432/16-ц залежить від суми коштів, встановлених у законі про Державний бюджет на відповідний рік. Так, у Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» за КПКВК 3504030 передбачено бюджетні призначення у розмірі 150 000 000 грн. У Законі України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (зі змінами, внесеними у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення рф) за КПКВК 3504030 призначено бюджетні призначення у розмірі 135 000 000 грн. Однак, станом на дати надходження виконавчих документів у справі №526/13432/16-ц на виконанні за КПКВК 3504030 перебували судові рішення, які надійшли на виконання раніше, на загальну суму, що перевищувала річний обсяг асигнувань за КРКВК 3504030. Через недостатнє фінансування видатків за КПКВК 3504030, рішення на користь позивача у справі №523/13432/16-ц виконані у червні 2022 року та у червні 2023 року відповідно, тобто у порядку черговості надходження виконавчих документів. Враховуючи наведене, а також з урахуванням правових висновків Верховного Суду, обов`язковість для яких для врахування закріплена в с. 263 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо доводів позивача, якими він обґрунтовує своє на право на інфляційні нарахування і три відсотки річних від простроченої суми, то такі ґрунтуються на хибному трактуванні положень цивільного законодавства, про що, зокрема, було наголошено у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року (справа № 686/22674/20). Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України закріплено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 вказаної норми права визначено, що моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині 2 зазначеної статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed