Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник, звернулася до суду з позовом про визначення частки та припинення права власності на частку у праві спільної сумісної власності, в якому просила визначити, що частка [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , становить 1/3 частину, крім того просила припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину спірної квартири та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, яка належить [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником частини, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а належить [PERSON] . Рішенням суду [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. Позивач зазначила, що звернулася до відповідача з пропозицією придбання його частки квартири, однак [PERSON] ігнорує вказану пропозицію. Вказані обставини позбавляють позивача можливості ефективно розпоряджатись належним їй майном і реалізувати свої права щодо розпорядження квартирою, оскільки відповідач як співвласник перешкоджає цьому. Враховуючи вище вказане, [PERSON] була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Провадження по справі було відкрито у порядку загального позовного провадження, надано сторонам строк для подання заяв по суті. До суду надійшла заява відповідача до розгляду справи по суті, в якій він визнав позов в повному обсязі. 18.10.2023 року справу призначено до судового розгляду. У судове засідання сторони не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні факт та відповідні правовідносини. Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.06.2006 року(а.с.9), квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної власності, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , частка 1/1. Вказане також підтверджується копією свідоцтва про права власності на житло від 21.03.2006 року(а.с.11). 23.07.2016 року [PERSON] отримала у спадок частки квартири після смерті [PERSON] , про що вказано в копії свідоцтва(а.с.11). [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав від 11.07.2023 року (а.с.10), [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину належить частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з вище викладеного на час розгляду справи співвласниками квартири є [PERSON] , якій належить частки, та [PERSON] , якому належить частки. Згідно з копією рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.09.2021 року(а.с.13-14), [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою. З урахуванням вище викладеного, з метою можливості подальшого ефективного розпорядження квартирою, позивач звернулась до суду з даним позовом. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння,користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 3 статті 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст. 357 Цивільного кодексу України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. У ч. 1, 2 ст. 369, ч. 2 статті 370 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з пунктом 3.2 глави 3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року за № 774/14041, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Так, з урахуванням вище викладеного, беручи до уваги докази в їх сукупності, суд вважає за можливе визначити частку [PERSON] у праві спільної сумісної влансоті на спірну квартиру у розмірі частини. Відповідно до ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як вбачається із змісту даної норми законодавець визначив чотири самостійні підстави, кожна з яких окремо може слугувати приводом для припинення права власності на частку в спільному майні. Згідно з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц та у постанові від 18.07.2019 у справі №210/2236/15-ц для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Таким чином, припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В заяві відповідачем було зазначено, що сума компенсації за частку квартири, яка йому належить, у розмірі 97 620,00 грн була йому сплачена [PERSON] . Враховуючи те, що частка відповідача є незначною та припинення не завдасть шкоди співвласнику, суд вважає, що наявні всі підстави для припинення права власності відповідача на частки спірної квартири, а тому позов в частині припинення права власності підлягає задоволенню. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили, є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи те, що є підстави для припинення права власності [PERSON] на частку спірної квартири, зважаючи на те, позивачем виплачено відповідачу компенсацію за його частку відповідно звіту про оцінку вартості частки, суд вважає за можливе визнати право власності на частку відповідача за [PERSON] . Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, зважаючи на визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Позивачу за її клопотанням було відстрочено сплату судового збору за подання позову до винесення рішення у справі. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що позов було подано через електронний суд. Згідно з ч.3 ст.4 ЗУ Про судовий збір, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. В позові [PERSON] не просила стягувати судові витрати з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи те, що сплата судового збору була відстрочена позивачу, суд вважає за необхідне стягнути половину судового збору з [PERSON] на користь держави, інші 50 відсотків судового збору віднести за рахунок держави.

Outcome: approved