Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

27.07.2023 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 07.09.2023, мотивуючи тим, що згідно особового рахунку № [NUMBER] ,\~ відповідачі за період з 01.06.2018 по 01.07.2023\~ мають заборгованість за теплову енергію у розмірі 95463,85 грн та в добровільному порядку зобов`язання щодо сплати коштів за надані послуги вони не виконують. КП БМР «Білоцерківтепломережа» відповідачам було надіслано претензію про наявність заборгованості з вимогою сплатити у добровільному порядку, але боржники не відреагували на дану пропозицію та не сплатили борг. Тому, позивач просить у судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за теплову енергію на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» у розмірі 95463,85 грн за період з 01.06.2018 по 01.07.2023, в порядку ст. 625 ЦК України за період з 01.06.2018 по 01.02.2022 інфляційні втрати у розмірі 7112,96 грн і\~ 3% річних у розмірі 3058,34 грн, та судові витрати у розмірі 2684,00 грн. 29.09.2023 судом прийнято до розгляду позову заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30.10.2023 відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що позивачем заявлено вимоги починаючи з 01.06.2018, водночас загальна позовна давність встановлена у три роки, а позивач звернувся до суду з даним позовом з пропущенням даного строку. Що стосується вимог позивача, заявлених в порядку ст. 625 ЦК України, то постановою КМ України від 05.03.2022 № 206 до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів, річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово комунальні послуги. 10.11.2023 відповідачка - [PERSON] подала до суду, через систему «Електронний суд», відзив на позов, мотивуючи тим, що вона з 2016 року зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , та є власником вказаної квартири. За адресою її постійного проживання і реєстрації в місті Києві нею укладені договори з надавачами комунальних послуг, якими вона користується і за які сплачує кошти у повному обсязі. У зв`язку з тим, що вона не проживає за адресою: [ADDRESS] , вона не може користуватися і не користується будь якими послугами за даною адресою, в тому числі і тепловою енергією, а відтак не повинна оплачувати за послуги, яких не отримувала. Позивачем не надано доказів на підтвердження укладених із нею договорів про надання житлово комунальних послуг, а також не надано підтвердження щодо користування нею цими послугами. За адресою: [ADDRESS] разом із членами своїх сімей постійно проживають і користуються комунальними послугами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є власниками 15/16 загальної площі зазначеної квартири. Відтак, вона не вважає себе винною у виникненні заборгованості за послуги з постачання теплової енергії, тому просила відмовити у задоволенні позову в частині стягнення боргу з неї. 20.11.2023 представник позивача, за довіреністю у справі [PERSON] , падала до суду відповідь на відзив, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] являється власником 1/6 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , а згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно Закону України «Про житлово комунальні послуги» споживач зобов`язаний сплачувати житлово комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.\~ Згідно зі змінами, внесеними Законом № 1060 передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання житлово комунальних послуг. Публічні договори приєднання вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Таке повідомлення до публічного договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії (без обслуговування внутрішньо будинкових мереж) було опубліковано на веб-сайті виконавця послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа», а повідомлення про місце його опублікування було розміщено у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та рахунках на оплату послуг. Враховуючи, що відповідачі мають заборгованість зі сплати послуг за теплову енергію, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача, за довіреністю у справі Мартиненко Тетяна Миколаївна, у судовому засіданні позовні вимоги та обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив підтримала у повному обсязі, подала до суду письмові пояснення у справі в яких зазначила, що ст. 1 Закону України\~ «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживачем є фізична особа або юридична, яка має намір отримати житлово-комунальну послугу. Цетралізоване опалення-це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Відповідач зобов`язаний щомісяця здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги зообов`язання відповідача з оплати житлово-комунальних послуг виникали щомісяця. Розрахунковим періодом для оплати послуг, згідно п.18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, є календарний місяць. Плата за послуги повинна була вноситися не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Тобто, з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці житлово- комунальних послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17. Згідно особового рахунку № [NUMBER] відповідачі починаючи з 01.06.2018 року по 01.07.2023 року має заборгованість за теплову енергію в розмірі 95463,85 грн. Своїми діями боржники порушили ст. 525, 526 ЦК України, у відповідності до яких, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. За ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку. Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок певних дій, або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників перебіг відповідного строку, що розпочався припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову на одного чи кількох боржників. Верховний Суд в постанові від 23.12.2020 року у справі № 127/23910/14ц дійшов висновку, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного богу та/або сум санкцій є такою дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Аналогічний висновок викладено в Постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року в справі №760/16111/15ц, 07.04.2021 року у справі №301/1310/16ц, від 14.04.2021року у справі №759/16720/16-ц. З розрахункового листа абонента вбачається, що відповідачем були здійснені платежі з погашення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії. Тому, підстави для застосування строку позовної давності відсутні. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала в частині вимог у розмірі 44000,00 грн мотивуючи тим, що борг утворився з незалежних від неї причин, коли був живий чоловік, то до 2003 року не врахували його пільги, субсидії їм не надали, і дійсно оплату коштів здійснювали не у повному обсязі. У квартирі вона проживає з дочками та їх сім`ями, а [PERSON] живе у м. Києві. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов визнала частково, підтримала заяву про застосування строків позовної давності та зазначила, що борг утворився у зв`язку з відсутністю згоди між співвласниками квартири. [PERSON] у квартирі не проживає, але її син проживав періодично і теж мав сплачувати кошти за комунальні послуги, однак не платив. [PERSON] має захворювання, але не визнана недієздатною, тому вона із матір`ю доглядає за її дітьми. Квартира п`яти кімнатна, її отримував батько, а після його стерті успадкували квартиру, наразі у квартирі проживають: мати, вона із сім`єю, та сім`я сестри [PERSON] . Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подала. Відповідачка \~ [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З матеріалів справи (а.с. 12-20) вбачається, що згідно рішення Білоцерківської міської ради від 23.12.2005 року за №388 виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м. Біла Церква є КП БМР «Білоцерківтепломережа» - позивач у справі. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановами № 1392 від 09.11.2017 та № 1738 від 10.12.2018 установила тарифи з централізованого опалення, що надається КП БМР «Білоцерківтепломережа», яке є виконавцем вказаної послуги, для населення м. Біла Церква. Згідно відомостей з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 19.09.2023 та інформації з Єдиного державного демографічного реєстру від 08.09.2023 (а.с. 29-33, 46-49), відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з 02.04.1993 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка -\~ [PERSON] , [INFO] , з 25.10.2016 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що також узгоджується за матеріалами справи ( а.с.81-86) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9-10), на квартиру [ADDRESS] зареєстроване право спільної часткової власності за: [PERSON] (5/16 частин), [PERSON] (5/16 частин), [PERSON] (5/16 частин) та [PERSON] (1/6 частина), на підставі свідоцтв про право на спадщину за № 3-2512, №3-2516, № 3-2514, № 3-2512 від 27.08.2004, посвідчених Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою. З розрахункового листа абонента по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] (а.с. 4), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] рахується заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 95463,85 грн., яка утворилася за період з 01.06.2018 по 01.02.2022, оскільки у вказаний період кошти за надані послуги сплачувалися не у повному обсязі. З матеріалів справи (а.с.11) вбачається, що позивач 24.07.2023, в порядку досудового врегулювання спору, направляв відповідачам претензію з вимогою щодо сплати заборгованості, однак, відповідачі жодних дій щодо сплати боргу не вчинили. При вирішенні спору суд виходить з наступного. У відповідності до п.3 ч.2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 (далі -\~ Закон № 2189-VIII), виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Згідно п.6 ч.1 ст. 1 Закон № 2189-VIII, індивідуальний споживач це\~ фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ від 09.11.2017, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. П.п. 1,2 ст. 7 Закону Закон № 2189-VIII покладено обов`язок на індивідуального споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності до ч.1, 3 ст. 9 Закону Закон № 2189-VIII,\~ споживач здійснює оплату за спожиті житлово - комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та /або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Отже, враховуючи, що відповідачі є співвласниками нерухомого майна, відповідно до вказаного закону вони є індивідуальними споживачами та зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 525 ЦК України\~ одностороння відмова\~ від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше\~ не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України\~ зобов`язання\~ має виконуватися належним чином відповідно до умов\~ договору та вимог цього Кодексу, інших актів\~ цивільного законодавства, а за відсутності\~ таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Згідно із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.1, ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 541 ЦК України,\~ солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Відповідно до 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, згідно вищенаведених правових норм\~ обов`язком відповідачів є своєчасна оплата комунальних послуг, згідно затверджених в установленому порядку тарифів з дотриманням вимог законодавства, а відповідачі допустили порушення вимог законодавства, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, яка підлягає стягненню у солідарному порядку з них на користь позивача. Відповідачка - [PERSON] заперечуючи проти позову вказує на те, що вона не проживає у квартирі\~ [ADDRESS] та не є споживачем послуг, які надаються за вказаною адресою, між нею та позивачем відсутній договір про надання послуг з постачання теплової енергії, та з 25.10.2016 зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідачкою надано до суду докази щодо її реєстрації та проживання у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 20.09.2017, виданого Святошинською районною в місті Києві державної адміністрації згідно розпорядження від 20.09.2017 № 278 (а.с.82-88). Однак, згідно наведених вище правових підстав, відповідачка, як співвласник житлового приміщення, зобов`язана утримувати майно, що їй належить, та несе відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц). Також, суд звертає увагу, що питання оплати житлового-комунальних послуг між декількома співвласниками житлового приміщення повинні регулюватися відповідною домовленістю (угодою) між ними, а в разі оплати наданих послуг одним із користувачів, останній не позбавлений права пред`явлення відповідного позову про стягнення понесених витрат (частини витрат) до інших користувачів. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, закріплена в пункті 10 частини 3 статті 20\~ Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, що також зазначено у правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц. В даному випадку, факт порушення відповідачами зобов`язань щодо своєчасної оплати\~ за надані житлово - комунальні послуги встановлений, а наявність непогашеної заборгованості перед виконавцем послуг підтверджується матеріалами справи. З наданого позивачем розрахунку (а.с. 6-8), вбачається, що за період 01.06.2018 по 01.02.2022 інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання становить\~ 7112,96\~ грн., а\~ 3% річних 3058,34 грн. Відповідачка - [PERSON] заперечуючи проти позову посилається на те, що згідно постанови КМ України від 05.03.2022 № 206 інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання та 3% річних на період дії воєнного стану не нараховуються, тому вимоги позивача в даній частині не правомірні. Однак суд критично оцінює дані доводи з наступних підстав. Так, постановою КМ України від 05.03.2022 № 206 врегульовано деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану в України, зокрема, установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, однак дана постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року, а в даному випадку позивачем нараховані інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання та 3% річних за період з 01.06.2018 по 01.02.2023, тобто до введення в Україні воєнного стану. Щодо застосування строків позовної давності до заявлених вимог, за заявою відповідачки [PERSON] , слід зазначити наступне. За ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності\~ для захисту порушеного права встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України строк позовної давності переривається разом з учиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як встановлено судом, відповідачами не сплачувалися кошти на надані послуги щомісячно у визначеному розмірі, а з вказаного розрахункового листа абонента по особовому рахунку № [NUMBER] , вбачається, що за період з 01.06.2018 по 01.07.2023 було сплачено наступні кошти: червень 2018 року 500,00 грн, вересень 2018 року 500,00 грн, листопад 2018 року 565,00 грн, червень 2019 року 600,00 грн, липень 2019 року 600,00 грн, серпень 2019 року 1300,00 грн, вересень 2019 року 1700,00 грн та 1550,00 грн, грудень 2019 року 511,86 грн, січень 2020 року 1700,00 грн, березень 2020 року 648,56 грн, листопад 2020 року 1487,84 грн, лютий 2021 року 3500,00 грн, листопад 2021 року 1058.01 грн, лютий 2022 року 2000,00грн, грудень 2022 року 91,00 грн. Таким чином, враховуючи, що відповідачами вносилися суми коштів не у визначеному щомісячному розмірі, а на власний розсуд і у більшій сумі, суд дійшов висновку, що такі їх дії свідчать про визнання боргу та обов`язку сплати коштів на надані послуги з постачання теплової енергії, адже коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. А якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди.\~ Крім того, відповідачі: [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні визнали наявність заборгованості за період з 01.06.2018 по 01.07.2023. Отже, підстави для застосування судом строку позовної давності у три роки відсутні. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі: [PERSON] та [PERSON] відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами в підтвердження заперечень та спростування доводів позивача до суду не подали. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позивачем при зверненні до суду були понесені судові витрати у сумі 2684,00 грн, які документально підтверджені (а.с.1), то такі витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, в рівних частинах з кожного по 671,00 грн, оскільки солідарний обов`язок та відповідальність є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України), а солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати зі сплати судового збору, законом не передбачено.

Outcome: approved