Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

І. Виклад позиції учасників справи. Адвокат Кравченко В.В. звернувся з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за кожним право власності на частину кв. [ADDRESS] , та автомобіля марки (моделі) ВАЗ 21104, 2005 року випуску, VIN [NUMBER] /р.н. [NUMBER] /. Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що вище вказана квартира та автомобіль були придбані в період перебування в шлюбі з відповідачем по справі, а відтак вони є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подав. ІІ. Заяви (клопотання) та пояснення учасників справи. Представник позивач надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач заявлені позовні вимоги визнав та підтвердив, що спірні квартира та будинок є спільною сумісною власністю подружжя. За результатами розгляду справи просив виділити за ним конкретну частку зі спірного майна, зазначивши в судовому рішенні про набуття сторонами права спільної часткової власності, а також зменшити витрати на оплату правничої допомоги з підстав їх неспівмірності. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 11.10.2023 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання /а.с.51-52/. Ухвалою суду від 13.11.2023 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду /а.с.71-72/. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Сторони перебувають з 21.07.2001 р. у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с.17/. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2016 року [PERSON] зобов`язався передати квартиру [ADDRESS] [PERSON] /а.с.18-19/. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] /а.с.20/ Згідно копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] власником вказаної квартири зазначений [PERSON] /а.с.21-22/. На підставі біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу № 0208/05181 від 07 лютого 2008 року [PERSON] придбав у [PERSON] автомобіль марки ВАЗ 21104, 2005 року випуску, № кузова [NUMBER] /а.с.26/. Згідно звіту № 070/09/023 про оцінку майна, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1 371 125 грн /а.с.29/. Згідно звіту № 022/009/023-1 ринкова вартість КТЗ, ВАЗ 21104, 2005 р.в., VIN [NUMBER] , реєстр № [NUMBER] становить 116 387 грн 00 коп. /а.с.33-41/. V. Оцінка Суду. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч.2 ст.71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у ч.2 ст.372 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України). Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. З огляду на відсутність в матеріалах справи жодних доказів в підтвердження факту придбання відповідачем саме за особисті кошти спірних квартири та автомобіля, презумпція права спільної сумісної власності на вказані об`єкти залишається не спростованою. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу або виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Суд звертає увагу, що зміст позовних вимог позивача [PERSON] зводиться лише до виділу часток у спільному сумісному майні подружжя з відповідачем [PERSON] . В свою чергу, останній в судовому засіданні повідомив про визнання позову, оскільки спірні об`єкти рухомого та нерухомого майна придбано сторонами в період перебування в шлюбі. Частиною 4 ст.206 ЦПК передбачено, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає таке визнання, що відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, є підставою для задоволення позову [PERSON] шляхом визнання за сторонами права власності на частину у вище вказаних квартирі та автомобілі. VІ. Розподіл судових витрат. За змістом ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем, у розмірі 3718 грн 80 коп., а позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 3718 грн 80 коп. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 6 400 грн до суду надано укладений з адвокатом договір про надання правничої допомоги, акт-розрахунок суми гонорару за надання правової допомоги згідно договору та платіжну квитанцію в підтвердження проведення оплати /а.с.44-45/. Системний аналіз норм ст.ст.137,141 ЦПК України дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, який розглянуто судом у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, незначну складність справи, усталену судову практику з розгляду даної категорії справи, відсутність необхідності в витребуванні інших доказів, обсяг виконаних адвокатом робіт, яка полягала у наданні консультацій та складенні позовної заяви, співмірність наданих послуг із складністю справи, суд вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу є завищеним. Суд, визначаючи розмір витрат на оплату послуг адвоката,

Outcome: approved