Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

03 квітня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідач отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, тобто між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 01 квітня 2019 року. Відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти до 01 квітня 2020 року. Однак борг у встановлений термін відповідач не повернув. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 4082,96 доларів США та проценти за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2023 року в розмірі 1527,41 доларів США, усього 5610,37 доларів США. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 квітня 2023 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В. Ухвалою суду від 05 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху. 24 квітня 2023 року представником позивача усунуто недоліки. Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 22 червня 2023 року заяву представника\~позивача [PERSON] \~ адвоката\~Малетина Андрія\~Ярославовича про\~проведення судового\~засідання в\~режимі відеоконференції\~з використанням\~власних технічних\~засобів та програмного забезпечення «EasyCon» у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено у повному обсязі. Вирішено цивільну справу за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення боргу\~за договором\~позики розглядати у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило в установлений судом строк заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки в судове засідання, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 20 листопада 2023 року прийнята відповідна ухвала.\~ Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 01 квітня 2019 року відповідач, [PERSON] , дав розписку [PERSON] , позивачу, про те, що [PERSON] взяв у [PERSON] строком на один рік у борг гроші у сумі 3000 доларів США з правом дострокового повернення під 36 % річних, що є відсотковою ставкою нарахування 3 % у місяць або 0,099 % в день. Розписка написана власноручно (а.с. 5, 23, 36). У відповідності\~зі статтею\~15\~Цивільного кодексу\~України,\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання.\~ Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої-другої\~статті 207 Цивільного кодексу України,\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 524 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.\~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Стаття 533 Цивільного кодексу України передбачає, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у\~зобов`язанні\~визначено грошовий\~еквівалент в\~іноземній валюті,\~сума,\~що підлягає\~сплаті у\~гривнях,\~визначається за\~офіційним курсом\~відповідної валюти\~на день\~платежу,\~якщо інший\~порядок її\~визначення не\~встановлений договором\~або законом\~чи іншим\~нормативно-правовим\~актом.\~ Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;\~у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою\~статті 1047 Цивільного кодексу України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року та № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, що відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання та містить умови отримання відповідачем [PERSON] у борг грошей від позивача [PERSON] з зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, складалася у строк, вказаний у розписці, кошти відповідачем позивачу не були повернуті та до цього часу відповідач ухиляється від сплати боргу за договором позики. Стаття 1049 Цивільного кодексу України встановлює обов`язок позичальника повернути позику. Так, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У\~частині першій статті 526 Цивільного кодексу України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша\~статті 527 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України,\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями статті 610 Цивільного кодексу України визначено, що\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлений факт того, що відповідач не виконав зобов`язання, покладені на ним за договором позики, не повернув у встановлений строк суму боргу, в зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 3000,00 доларів США. Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. В укладеному договорі позики сторони встановили розмір процентів: 36\~%\~річних,\~що є\~відсотковою ставкою\~нарахування 3\~%\~у місяць\~або 0,099\~%\~в день. Позивачем розрахований розмір процентів за один рік з наступного розрахунку: 3000,00 доларів США (сума заборгованості за договором позики) х 36 % (розмір процентів, встановлений договором) х 366 (кількість прострочених днів) / 365 = 1082,96 доларів США. Даний розрахунок відповідачем не спростований. За таких обставин суд приходить до висновку про доведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок по сплаті процентів, тому вимоги про стягнення процентів у розмірі 1082,96 доларів США підлягають задоволенню. Також позивач заявив позовні вимоги про стягнення процентів у розмірі 1527,41 доларів США за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2023 року, виходячи із рівня облікової ставки Національного банку України. Такі позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. За змістом статті 1 Закону України «Про Національний банк України», облікова ставка Національного банку України один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості\~залучених та розміщених грошових коштів. Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2\~Закону України «Про Національний банк України»). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління Національного банку України приймає рішення, зокрема\~про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27\~Закону України\~«Про Національний\~банк України», Національний банк України \~встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону передбачено, що Національний банк України здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку Національного банку України для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 6 Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року № 389 (чинне на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що облікова ставка Національного банку - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитному ринку. Можна зробити висновок, що облікова ставка Національного банку\~України є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого Національний банк\~України встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною,\~змінюється рішенням правління Національного банку\~України та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком\~України облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від\~16 серпня\~2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки Національного банку України, яка\~встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів\~від суми позики,\~може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки Національний банк\~України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у\~постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у\~постанові від\~31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). У судовому засіданні встановлено, що договір позики, укладений між сторонами, передбачає розмір процентів. Отже, вимоги про стягнення процентів у розмірі 1527,41 доларів США, розраховані з рівня облікової ставки Національного банку України, задоволенню не підлягають. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, з доведення належним чином виконання обов`язків перед позивачем, не надано доказів сплати коштів за укладеним договором, а також доказів на підтвердження відсутності своєї вини у неналежному виконанні умов зобов`язання, визначеного договором. Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов`язків, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі вищенаведеного, відповідно до статей 3, 11, 15, 23, 207, 513, 526, 530, 533, 614, 629, 1046, 1048, 1047, 1049 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial