Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

[PERSON] \~ (надалі «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі «Відповідач 2»), в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: приміщення (торгове) №68 А. яке розташоване\~ в будинку [ADDRESS] , загальною площею 239,3 кв.м. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна1376471426101, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12.08.2020, заборгованість : 1895000,11 грн. сума боргу, 111 574,54 грн.\~ - інфляційні збитки, 28 132,77 грн. - три відсотки річних, на користь [PERSON] , [ADDRESS] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з неналежним виконанням Відповідачем 1 [PERSON] зобов`язання щодо повернення позики, яке виникло на підставі договору позики від 12.08.2020 року, укладеного між ним та [PERSON] (виконання якого забезпечено Іпотечним Договором\~ №1353 від 12.08.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (Іпотекодавцем), Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (приміщення (торгове) №68 А, яке розташоване\~ в будинку [ADDRESS] , загальною площею 239,3 кв.м. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна1376471426101). Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі, в якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав; не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилися, явку уповноважених представників до суду повторно не забезпечили, про дату та час судових засідань повідомлялися належним чином. Відзиву на позов чи інших заяв або клопотань від відповідачів до суду не надходило. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомили, відзиву на позов до суду не подали, а представник Позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, Суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ 12 серпня 2020 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник), укладено нотаріально посвідчений договір позики (надалі також\~ «Договір позики») (а.с. 6-7), за умовами пункту 1 якого [PERSON] при укладенні цього договору передав у власність позичальникові [PERSON] строком до 12 серпня 2021 року грошові кошти у сумі 1 324 320,00 ( один мільйон триста двадцять чотири тисячі триста двадцять) гривень 00 копійок, що на момент посідчення даного договору було еквівалентом 48 000 (сорок вісім тисяч) доларів США 00 центів. За змістом пункту 2 Договору позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму еквіваленту 48 000,00 доларів США в строк до 12 серпня 2021 року в порядку і на умовах, передбачених цим договором. Крім того, Судом встановлено, що з метою забезпечення належного виконання [PERSON] зобов`язання за договором позики від 12.08.2020 року між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено та нотаріально посвідчено Іпотечний Договір\~ №1353 (надалі також «Іпотечний договір»), відповідно до якого [PERSON] передав Позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: приміщення (торгове) [ADDRESS] , загальною площею 239,3 кв.м. реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1376471426101. Як зазначено в позовній заяві, Позивач свої зобов`язання за Договором позики\~ виконав в повному обсязі, надавши Відповідачеві позику. Докази, які б спростовували вищевикладене, в матеріалах справи відсутні. Крім того, за змістом пункту 1 Договору позики грошові кошти передавалися при укладенні цього договору. В свою чергу, як зазначено у позовній заяві, Відповідач 1 [PERSON] неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови договору позики в результаті чого, станом на 07.08.2023 р. сума позики у розмірі 48 000,00 доларів США не повернута. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 1046 Цивільного кодексу України (надалі також «ЦК України») визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (стаття 1049 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вищенаведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові №6-2168цс-15 від 30 березня 2016 року, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Частина друга статті 625 ЦК України визначає, що суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних (чи інший розмір, визначений договором) визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних за основу має братися саме прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такий правовий висновок, викладений, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 04 червня 2019 року в справі №916/190/18, п.64). Так, Суд звертає увагу на те, що докази, які б спростовували доводи Позивача про те, що [PERSON] не виконано зобов`язань за Договором позики, тобто не повернуто [PERSON] всієї суми позики у встановлений договором строк (до 12.08.2021 року) в матеріалах справи відсутні, оскільки стороною відповідачів таких доказів суду не надано, як і відзиву на позов. Відтак, вимога Позивача про стягнення суми позики у гривневому еквіваленті 48 000,00 доларів США за курсом НБУ на момент розгляду справи (1 730 044,8 грн.) є обґрунтованою. Крім того, Позивачем також розраховано суму штрафу відповідно до пункту 7 Договору позики. Згідно пункту 7 Договору позики у разі неповернення суми боргу у встановлений строк позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 20 відсотків від суми боргу. Отже, сума штрафу становить 9600,00 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ станом на момент розгляду справи становить 346 008,96 грн. Позивачем також проведено розрахунок 3% річних на підставі статті 625 ЦК України. 15.03.2022 року був прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022 року. Вказаним законом доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. До розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Так як грошове зобов`язання виникло внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором позики, суд при вирішенні даної справи застосовує положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України, тобто нарахування за період, починаючи з 24 лютого 2022 року підлягають списанню позикодавцем. Отже, розрахунок 3% річних за період з 13.08.2021 року по 23.02.2022 року (154 дні) становить: 768 доларів США, що в еквіваленті становить 27 678,72 грн. Вимога Позивача про стягнення інфляційних втрат не підлягає до задоволення, оскільки фактично сторонами визначено валюту виконання зобов`язання із повернення позики в іноземній валюті долар США, і саме у валюті долар США Судом здійснено розрахунок заборгованості, а тому інфляційні втрати на таку суму не нараховуються. Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з Відповідача 1 становить 2 103 732,48 грн. За даним позовом Позивачем пред`явлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Суд зауважує, що в пункті 9.6 Іпотечного договору від 12.08.2020 року його сторони обумовили право іпотекодержателя у разі виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки самостійно обрати шлях реалізації своїх прав, тобто не визначили конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки у спірних правовідносинах. Так, відповідно до пункту 1 Іпотечного договору від 12.08.2020 року цей договір забезпечує вимоги іпотеко держателя по сплаті: - суми основного боргу; - штрафних санкцій; - витрат іпотекодержателя, пов`язаних з пред`явленням вимоги за зобов`язаннями позичальника та зверненням стягнення на предмет іпотеки: - витрати на утримання, збереження і страхування предмета іпотеки, а також на можливі збитки, завдані іпотеко держателю порушенням іпотекодавцем чи позичальником цього договору. Відповідно до пункту 4 Іпотечного договору за погодженням сторін вартість предмету іпотеки визначено у 1 324 320,00 грн. За змістом пунктів 9.4, 9.5, 9.6, 9.7 Іпотечного договору іпотекодержатель має право: звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання позичальником зобов`язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, воно не буде виконано. за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки відповідно до чинного законодавства України, погасити наявну заборгованість позичальника за договором позики та інші витрати, які підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» та цього договору.\~ у разі виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки самостійно обрати шлях реалізації своїх прав. у разі невиконання позичальником зобов`язань, передбачених договором позики, цим договором, та/або у випадку, якщо будь-яке з свідчень або гарантій, наданих в цьому договорі, виявиться недійсним або недостовірним, вимагати від позичальника дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.\~ Згідно з пунктом 11 Іпотечного договору право іпотеки припиняється виконанням позичальником забезпечених іпотекою зобов`язань, а також в інших випадках, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, відповідно до договору позики та цього договору, виникає у іпотекодержателя у випадках, обумовлених положеннями договору позики, цього договору та нормами чинного законодавства України. Так, за ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 574 ЦК України, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Ввідповідно до ч. 1 ст. 33, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 572, 575 ЦК України, у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаний Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулюванняна підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Отже, згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5 право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду, зокрема, зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Враховуючи те, що Відповідач 1 (позичальник) порушив умови Договору позики від 12.08.2020 року і не усунув їх у встановлений строк, то у позикодавця (іпотекодержателя) виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов Іпотечного договору та вищенаведених положень законодавства про іпотеку. Докази на підтвердження того, що станом на час розгляду справи Іпотечний договір розірвано, визнано недійсним тощо або докази припинення іпотеки у встановленому законом порядку в матеріалах справи відсутні. Отже, вимоги Позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial