Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтовані позовних вимог позивач пояснив, що 12 лютого 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2021 року у справі №642/7483/21. Під час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного за попередньою письмовою згодою позивача, відповідачка придбала 39/100 у житлових будинках літ. "А-1", літ. "В-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що зазначений об`єкт житлової нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково. Подала до суду відзив на позовну заяву в якому вказала, що дійсно з 12 лютого 2011 року до 09 грудня 2021 року перебувала у шлюбі з позивачем. Під час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу, відповідачка придбала 39/100 у житлових будинках літ. "А-1", літ. "В-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена якщо з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Рішенням Змїївського районного суду Харківської області від 12.04.2023 на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки - [PERSON] [INFO] . Вказаним судовим рішенням встановлено, що спільна донька проживає з відповідачем, а батько дитини матеріальної підтримки не надає і у позивача заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, відповідач стверджує, що позичала кошти в сумі 85000,00 грн. та 60000,00 грн. у [PERSON] та у [PERSON] 20.05.2020 року та 17.06.2020 року, що підтверджується розписками від вказаних дат. Вказані кошти були використані при розрахунку за спірне нерухоме майно Ці борги відповідач віддає особисто після розірвання шлюбу. Позивач участі у виконанні зобов`язань не приймає. За таких обставин відповідачка вважає за можливе відступити від рівності часток та визнати за позивачем право на частину у спірному майні, залишивши за відповідачем частки відповідно. Позивачем надано відповідь на відзив в якій він вказав, що не погоджується з доводами відповідача оскільки відповідач у своєму відзиві не навела жодних фактів, які б свідчили, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Щодо договорів позики, позивач вказав, що про наявність договорів позики йому стало відомо з заперечень відповідача. Треті особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про слухання справи повідомлялись належним чином. Ухвалою суду від 19 травня 2023 року\~відкрито провадження по справі в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року закрито підготовче провадження. Суд вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12 лютого 2011 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2021 року у справі №642/7483/21. Під час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного за попередньою письмовою згодою позивача, 23.07.2020 року відповідачка придбала 39/100 у житлових будинках літ. "А-1", літ. "В-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] . Відповідно договору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] 39/100 у житлових будинках літ. "А-1", літ. "В-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] , за 385.000 грн. 23.07.2020 приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовнір В.В. позивачем була підписана заява що [PERSON] , дає свою згоду своїй дружині, [PERSON] , з якою знаходиться в зареєстрованому шлюбі, на купівлю на умовах на її розсуд 39100 (тридцять дев`ять сотих) часток житлового дубинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за спільні кошти. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц. Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22). Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] надала до суду боргові розписки та стверджувала, що вона позичила грошові кошти в сумці 145.000 грн., витратила ці кошти на придбання 39/100 житлових будинках літ. "А-1", літ. "В-1" з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] ., посилалася на те, що спірна частина житлового будинку хоча і була набута у період шлюбу з [PERSON] , проте 145000 грн. це її особисті кошти і вона самостійно сплачує позику. При цьому, відповідачем [PERSON] не надано суду доказів, що вона погасила за особисті кошти заборгованість за вказаними розписками. Під час вчинення правочину [PERSON] не повідомила про позику, і що 145000 грн. були її особистими коштами. У неї не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу від 23.07.2020 року (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21). Частиною 4 статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, Верховний Суд вказав, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідна позиція закріплена, зокрема, і в постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 333/911/20. У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20, зазначено, що «внаслідок придбання подружжям квартири у кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір». Спірна частина житлового будинку була придбана під час шлюбу. Тобто, даний договір укладено в інтересах сім`ї та кошти використані в інтересах сім`ї. Отже фактично 30/100 частини домоволодіння придбано за спільні кошти подружжя і надані розписки не спростовує презумпції права спільної сумісної власності на придбану подружжям в період шлюбу нерухомість. [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що вона витратила 145 000 грн. особистих коштів на придбання частити домоволодіння, не надала доказів, які б підтверджували повернення кредитних коштів, за рахунок особистих коштів, не спростувала презумпцію спільної сумісної власності сторін, наявні підстави про визнання за сторонами права власності за кожним по частині спірної нерухомості у порядку статей 60, 70 СК України. Якщо позичкові кошти були повернуті відповідачкою, вона не позбавлена права ставити питання щодо повернення частини сплачених нею після розірвання шлюбу коштів з позивача, як солідарного боржника. Що стосується\~доводів відповідача,\~що на\~її утриманні\~знаходиться донька\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~і з\~позивача рішенням\~ Зміївського\~районного суду\~ Харківської\~області від\~ 12 квітня 2023 року стягнуто аліменти на її утримання і мається заборгованість по сплаті аліментів, у зв`язку з чим є підстави відступити від засади рівності часток подружжя, суд вважає необґрунтованими. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Доводи відповідачки, що з позивача стягнуті аліменти і в нього є заборгованість не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачкою не доведено. Однак, довідку про розрахунок заборгованості по аліментам відповідачка надала в судовому засіданні. Позивач категорично заперечував проти наданого розрахунку. Крім того, відповідачка не позбавлена права звернутись до суду із окремим позовом про збільшення розміру аліментів, додаткових витрат на утримання дитини, стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] заявлені обґрунтовано і підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved