Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області із позовом, у якому просить постановити рішення яким визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO]. на ім`я [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №279/2021 . В обґрунтування поданого позову покликається на те, що [INFO] помер її дядько [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] [INFO] , яка була дружиною її дядька. Після їх смерті відкрилась спадщина на належний їм житловий будинок [ADDRESS] . У встановлений законом шестимісячний строк після смерті [PERSON] він звернувся до Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачі йому свідоцтва на спадкове майно у порядку спадкування за законом, як спадкоємцю першої черги, проте йому було відмовлено у прийнятті заяви, оскільки 21.09.2021 надійшла заява до Миколаївської державної нотаріальної контори про відкриття спадщини після смерті [PERSON] у порядку спадкування за заповітом та заведена спадкова справа № 278/2021 . З часом йому стало відомо, що [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , вважає, що такий складений та підписаний особою, яка внаслідок похилого віку не розуміла, що підписує, крім того зазначив, що така неодноразово йому наголошувала, що спадкове майно після її смерті перейде до [PERSON] , а тому просить позов задоволити, визнати заповіт підписаний [PERSON] недійсним. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.2022 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Миколаївської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління юстиції( м. Львів) про визнання заповіту недійсним- відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 24.02.2023 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.2022 залишено без змін. Постановою Верховного суду від 14.06.2023 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 24.02.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2023 вищевказану цивільну справу передано для розгляду судді Бачуну О.І. Ухвалою суду від 28.06.2023 у справі відкрито провадження , призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 25.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач [PERSON] в судові засідання призначені на 18.07.2023, 07.08.2023, 09.10.2023, 16.10.2023, 23.10.2023 та 22.11.2023 не з`явився, однак належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про що свідчить його розписки наявні в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання проти задоволення позову заперечила, вважає такий безпідставним та необґрунтованим. Крім того зазначила, що 23.02.2022 рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 447/4019/21 було відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин, дане рішення набрало законної сили 31.03.2022. Представник третьої особи Миколаївської державної нотаріальної контори Західного управління юстиції в судове засідання не з`явилася, однака подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутності. При розгляді справи покладається на думку суду. Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи на які сторно посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 02.08.2012 склала заповіт посвідчений державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області Сорокаліт О.Г., згідно з яким [PERSON] усе своє майно де б воно не було із чого б воно не складалось , і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і нащо вона буде мати право за законом заповіла [PERSON] [INFO] . Як вбачається з вищезгаданого заповіту, такий записаний нотаріусом, зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано нею у присутності нотаріуса, особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено. Згідно з довідок № 514 від 24.05.2021 та № 607 від 04.06.2021 виданих Рудниківським старостинським округом Стрийського району Львівської області [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] з 15.03.2012, вона займалась похованням [PERSON] яка померла [INFO] і до дня смерті вони постійно проживали та були зареєстровані разом і вели спільне господарство за вищевказаною адресою. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23.02.2022у справі № 447/4019/21, у позові [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин було відмовлено, оскільки позивачем не доведено факт того, що [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] є рідним братом [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] та є рідним дядьком [PERSON] . Дане рішення набрало законної сили 31.03.2021. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом МіністрівУкраїни. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 зазначеної постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, слід дійти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Відповідно до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Як вбачається з матеріалів справи, при складенні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори О.Г. Сороколіт. З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки, складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд дійшов до висновку про відсутність підстав визнати даний заповіт недійсним. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевказаного, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами, що [PERSON] на день посвідчення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі., заповіт було складено та посвідчено нотаріусом з дотриманням вимог закону.

Outcome: dismissed