Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому просить розірвати шлюб між сторонами та повернути їй дошлюбне прізвище. Позовні вимоги мотивувала тим, що 20 лютого 2013 року між сторонами було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата почуття взаємної любові та фактичне припинення шлюбних відносин. 29 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду,\~ відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного та призначено судове засідання у даній справі на 23 жовтня 2023 року. Через перебування 23 жовтня 2023 року головуючого судді в нарадчій кімнаті, справу знято з розгляду та повторно призначено на 15 листопада 2023 року. 23 жовтня 2023 року на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог та повернення їй дошлюбного прізвища « [PERSON] ». 23 жовтня 2023 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про розгляд справи за його відсутності та визнання ним позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 20 лютого 2013 року сторони уклали шлюб між собою, у якому [INFO] народилася донька [PERSON] , а [INFO] народилася донька [PERSON] . Дошлюбне прізвище позивача, згідно свідоцтва про одруження [PERSON] . Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). Судом встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально. За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч.3 ст.115 СК України). Частиною першою статті 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Приймаючи до уваги те, що згідно свідоцтва про шлюб, дошлюбне прізвище у позивача було [PERSON] , а остання просить суд відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON] , суд вважає за доцільне відмовити позивачу у відновленні їй дошлюбного прізвища [PERSON] . Крім цього, суд вважає за доцільне роз`яснити позивачу її право на зміну прізвища в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору сплаченого позивачем під час подачі позову до суду. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved