Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

у липні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В., АТ «Сенс Банк» («Альфа-Банк»), третя особа: [PERSON] , у якому просить: -визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63433898 від 14 лютого 2022 року, що винесено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В.; -скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальна площа 75,2 кв.м., житлова площа 48,1 кв.м., номер запису про право власності/довірчої власності: 46683051 від 09 лютого 2022 року за АТ «Альфа-Банк», що здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В.; -покласти на відповідача АТ «Альфа-Банк» понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачу на праві власності належить кв. [ADDRESS] . 30 березня 2006 року між третьою особою у справі [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту на надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-99. У забезпечення виконання боржником своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, 30 березня 2006 року між позивачем та АКБ СР «Укрсоцбанк» був укладений іпотечний договір №028/15-120, за яким позивачем як майновим поручителем було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . В зв`язку з невиконанням третьою особою у справі своїх зобов`язань за договором кредиту, в лютому 2016 року банк звернувся до суду із позовом про стягнення з позичальника заборгованості за договором кредиту. Позивач до участі у справі залучений не був і жодних вимог до нього банк не висував. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено і в касаційному порядку зазначене рішення не переглядалось. З 15 жовтня 2019 року правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк» стало АТ «Альфа-Банк». 24 липня 2020 року позивач своїм листом просив АТ «Альфа-Банк» звільнити майно з-під арешту, однак відповіді на звернення не отримав. Натомість 05 липня 2021 року позивач отримав від банку повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», в якому сума боргу за договором кредиту є значно завищеною.В липні 2020 року банк повідомив позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Відповідач всупереч судовій практиці касаційної інстанції незаконно нарахував проценти після закінчення строку дії кредитного договору. Крім того, останній платіж за договором кредиту третя особа здійснила 15 листопада 2011 року, а тому згідно п. 4.3. Договору кредиту строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 14 лютого 2012 року. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 14 лютого 2012 року, то саме з цього моменту у банку виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав. Також позивач вказує, що у зв`язку з тим, що право вимоги до нього, як до майнового поручителя, виникло 14 лютого 2012 року, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України таке право було дійсне до пред`явлення до 14 лютого 2015 року. Тобто до 14 лютого 2015 року банк міг звернутись до позивача із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки з 15 лютого 2015 року порука припинилась. Відповідно до умов іпотечного договору, строк виконання основного зобов`язання - 29 грудня 2013 року, отже строк звернення стягнення на предмет іпотеки закінчився 29 червня 2014 року. Позивач зазначає, що банк до нього з позовом не звертався, а тому не має права вимоги до нього, як до майнового поручителя по кредитному договору. На думку позивача, фактично іпотечний договір є розірваним, але для зняття заборони з квартири необхідно юридично оформити розірвання договору. У зв`язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду із позовом про розірвання іпотечного договору № 028/15-120 від 30 березня 2006 року. У процесі розгляду даного позову ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року по справі № 755/11468/21 було забезпечено позов [PERSON] та заборонено будь-які реєстраційні дії щодо квартири позивача, про що державним виконавцем Танащук О.М. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] від 30 липня 2021 року. Разом з тим, розуміючи про наявність заборони суду, відповідач АТ «Альфа-Банк» 14 лютого 2022 року здійснив реєстраційні дії щодо відчуження квартири на себе, підставою яких було рішення відповідача приватного нотаріуса Тверської І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63433898. Позивач звертає увагу, що повідомлення банку № 5326434 від 17 червня 2021 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання було обгрунтовано в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тобто визначало мету відчуження третій особі, але реєстраційні дії щодо квартири позивача були здійснені безпосередньо на користь відповідача АТ «Альфа-Банк», тобто в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», про що будь-яких повідомлень не було. Відтак, банком не направлялось повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя з зазначенням способів для задоволення його вимог, та таке повідомлення не надавалось нотаріусу при здійсненні реєстрації права власності, що є порушенням Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868. Приватний нотаріус повинен був відмовити у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки на момент такої реєстрації на підставі ухвали суду існувала заборона реєстраційних дій. Крім того, оцінка предмету іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності без виходу на місце і без огляду самого об`єкта нерухомості, а тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна, що є порушенням ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Аналізуючи ст. 5 іпотечного договору від 30 березня 2006 року, позивач вказує, що в жодному його пункті сторонами не було визначено умов та порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності іпотекодержателю. Укладаючи у 2006 році іпотечний договір, позивач не узгоджував з іпотекодержателем умови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним ресторатором. Відтак, згідно умов іпотечного договору позивач надав згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог. Отже, іпотечний договір від 30 березня 2003 року без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержавтеля не є підставою для набуття зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, а є лише передумовою для вкладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Ухвалою суду від 11 липня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою суду від 25 липня 2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 липня 2022 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову; заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації, у тому числі будь-яким акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, щодо відчуження квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи, а саме всіх документів, на підставі яких право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване за АТ «Альфа-Банк». У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 29 листопада 2023 року, представник відповідача АТ «Альфа-Банк» Лавошник Г.В. надав письмові пояснення разом з додатками до них, які не були направлені попередньо стороні позивача, у зв`язку з чим судом було надано додатковий строк для надання вказаних документів позивачу. Разом з тим, 14 грудня 2022 року у підготовчому судовому засіданні представник відповідача докази надіслання позивачу письмових пояснень з додатками, які є доказами по справі, не надав, з огляду на що такі письмові пояснення судом були повернуті. Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року за клопотанням АТ«Альфа-Банк» змінено найменування відповідача у справі з АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк". Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у цивільній справі №759/5454/19. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Третя особа у справі [PERSON] своїм правом на подання письмових пояснень станом на час ухвалення рішення не скористалась. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Звертав увагу, що квартира була зареєстрована за банком під час існування обмежень щодо здійснення реєстраційних дій відповідно до ухвали суду про забезпечення позову, що, на думку позивача, є безумовною підставою для скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса. Представник відповідача АТ "Сенс Банк" у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, наголошуючи на тому, що банк дотримався всіх вимог законодавства звертаючи стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру. Так, банк двічі направив повідомлення про звернення стягнення позивачу, яке було ним отримано. Право проводити реєстраційні дії способом позасудового стягнення було передбачено умовами іпотечного договору, наявність арешту на об`єкті нерухомості, відповідно до практики ВС, не є перешкодою для реєстраційних дій щодо такого об`єкта. Крім того, сплив позовної давності не припиняє зобов`язань сторін, а лише обмежує можливість отримати судовий захист. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши позиції сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору дарування від 13 травня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2045. 30 березня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту про надання невідновлювальної кредитної лінії №028/25-99 в межах максимального ліміту заборгованості до 35 000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту до 29 березня 2013 року. 30 березня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений іпотечний договір (з майновим поручителем) №028/15-120, за реєстровим № 1918, за яким позивач є майновим поручителем за зобов`язаннями [PERSON] за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №028/25-99 від 30 березня 2006 року. Предметом вказаного договору є квартира [ADDRESS] , яка належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору дарування, засвідченого 13 травня 1998 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., за реєстраційним № 2045, та зареєстровано в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 17 лютого 1995 року за реєстровим № 5095, заставною вартістю предмета іпотеки - 455 712,00 грн. Підстави та способи звернення стягнення на предмет іпотеки визначені у статті 4 іпотечного договору № 028/15-120 від 30 березня 2006 року. За п. 4.1. іпотечного договору Іпотекодержатель має право звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання. Відповідно до п.4.2. іпотечного договору у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на Предмет іпотеки. Згідно п. 4.5. іпотечного договору Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки одним із наступних способів: п.4.5.1. на підставі рішення суду, або; п. 4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса, або; п. 4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або; п. 4.5.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статті 38 Закону України «Про іпотеку», або; п. 4.5.5. шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Одночасно з посвідченням іпотечного договору № 028/15-120 від 30 березня 2006 року [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до повернення суми кредиту у повному обсязі та припинення дії іпотечного договору, яка зареєстрована в реєстрі за № 1919/25. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року у справі № 22-ц/796/8511/2016 скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 028/25-99 від 30 березня 2006 року; у задоволенні позову банку відмовлено. За змістом наявної в матеріалах справи копії повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, встановленого ст. 38 Закону України «Про іпотеку», датованого 17 червня 2021 року, що адресувалось відповідачем на ім`я позивача і третьої особи у справі, банк повідомив, що внаслідок реорганізації АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. У цьому повідомленні новий кредитор вимагав в 30-денний строк з дня отримання вимоги усунути порушення умов договору кредиту від 30 березня 2006 року та погасити заборгованість перед банком в розмірі 22655,08 доларів США. Також банк попередив, що у випадку непогашення у встановлений строк заборгованості, банк, відповідно до вимог діючого законодавства, зверне стягнення на майно, що було передане в іпотеку, шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», в рахунок виконання основного зобов`язання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у цивільній справі № 755/11468/21 за позовом [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] , про розірвання договору іпотеки, задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 13 травня 1998 року за реєстровим № 2045. Постановою державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 30 липня 2021року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року № 755/11468/21 про забезпечення позову. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, отриманих шляхом повного доступу, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року, у цивільній справі № 755/11468/21 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», третя особа: [PERSON] , про розірвання договору іпотеки №028/15-120 від 30 березня 2006 року; скасовані застосовані ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 13 травня 1998 року за реєстровим номером 2045. Згідно інформаційної довідки № 301803214 від 31 травня 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., 09 лютого 2022 року 11:24:52 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 2581233280000, яким є квартира [ADDRESS] , за АТ «Альфа-Банк», код ЄДРПОУ 23494714, підстава для державної реєстрації: Іпотечний договір № 028/15-120, серія та номер: 1918, виданий 30 березня 2006 року, видавник: ПНКМНО Онищенко В.С.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63433898 від 14 лютого 2022 року 13:45:42, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України). У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі. Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням третьою особою укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за банком зареєстроване державним реєстратором. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України «Про заставу», а й спеціальним - Законом України «Про іпотеку». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У частині першій статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. У позовній заяві [PERSON] посилався на те, що договір про задоволенні вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем та іпотекодавцем не укладався. Однак у пункті 1.11 іпотечного договору сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає згідно з чинним законодавством України заборону відчуження предмета іпотеки. За пунктами 2.4.3, 2.4.4 іпотечного договору Іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання Іпотекодавцем хоча б одного зі своїх обов`язків згідно з пунктами 2.1.1-2.1.10 цього договору, має право вимагати дострокового виконання позичальником основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України забезпечити свої забезпечені іпотекою вимоги; у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України (пункти 2.4.6, 2.4.7 іпотечного договору). У пунктах 4.1, 4.5 іпотечного договору передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статті 38 Закону України «Про іпотеку» Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням. Отже, на підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 14 лютого 2022 року державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Альфа-Банк». Відповідно до частини другої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. В цій статті встановлено загальне правило про недопустимість проведення державної реєстрації права власності за наявності зареєстрованого обтяження (п. 6 ч. 1); виняток із загального правила (ч. 4), коли державна реєстрація здійснюється навіть за наявності зареєстрованого обтяження. До таких винятків, відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» належить державна реєстрація права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України "Про іпотеку". Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Отже, наявність заборони вчинення реєстраційних дій що спірного нерухомого майна на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі № 755/ 11468/21, на виконання якої державним виконавцем 30 липня 2021 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER], відповідно до наведених вище положень п. 7 ч. 4 ст. 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не могла бути перешкодою для реалізації прав іпотекодержателя щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з цим, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, у п.п. 6, 7 Порядку № 1127, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року, (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Відповідно до п. 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Згідно з п. 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); 3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; 4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому. У справі, що розглядається, позивач не заперечував, що банком на його адресу та адресу третьої особи було направлено повідомлення-вимогу від 17 червня 2021 року про обов`язок сплатити заборгованість за кредитним договором та попереджено про наслідки невиконання - звернення стягнення на майно шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», в рахунок виконання основного зобов`язання. Проте, відповідно до матеріалів справи, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги іпотекодержателя відбулось в інший спосіб, ніж викладений у письмовій вимозі від 17 червня 2021 року, - шляхом набуття банком права власності на предмет іпотеки, тобто у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказане, на думку суду, було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій, та, відповідно, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірку квартиру за АТ «Альфа-Банк». Поряд із цим, у своєму позові позивач просить визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 63433898 від 14 лютого 2022 року, що винесено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру [ADDRESS] , загальна площа 75,2 кв.м., житлова площа 48,1 кв.м., номер запису про право власності/довірчої власності: 46683051 від 09 лютого 2022 року за АТ «Альфа-Банк», що здійснений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як визнання недійсним та скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд доходить висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14 лютого 2022 року, індексний номер: 63433898 від 14 лютого 2022 року, а вимоги позивача про визнання протиправним вказаного рішення державного реєстратора, а також скасування запису про право власності № 46683051 від 09 лютого 2022 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають, оскільки такий обраний позивачем спосіб захисту про скасування записів про право власності є неефективним та таким, що на час ухвалення рішення суду не передбачений законом в чинній редакції. Щодо належності особи відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. суд доходить наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36)). Зміст і характер правовідносин між учасниками справи, а також встановлені обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник саме з АТ «Сенс Банк» щодо права власності на квартиру та правомірності його дій щодо реєстрації за ним такого права. Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач також визначив відповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.07.2021 по справі № 369/14294/17. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В., АТ «Сенс Банк» («Альфа-Банк»), третя особа: [PERSON] , про визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про право власності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed