Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна. Заявлені позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 26 липня 1970 року між нею [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці, запис № 1211. Вказує, що у період зареєстрованого шлюбу нею і відповідачем було набуто у власність рухоме та нерухоме майно, зокрема нежитлове приміщення, загальною площею 81.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та з метою покращення умов здійснення господарської діяльності, нею, біля вказаного ресторану було зведено нежитлове приміщення загальною площею 6,9 кв.м. Позивач зазначає, що дана нежитлова будівля була побудована на підставі проекту, виконаного проектною фірмою Чернівціархпроект в 2004 році і відповідно до рішення 12 сесії XXIV скликання від 26.06.2003р. № 257 було погоджено місце розташування об`єкту містобудування, а також головним архітектором м. Чернівці, висновками Чернівецької міської СЕС та державною екологічною інспекцією м. Чернівці, а згідно висновку з технічного обстеження будівельних конструкцій, виконаного експертом Сопіт В. було установлено, що за результатами технічного обстеження об`єкта в цілому, його технічний стан несучих та огороджувальних конструкцій оцінюється як придатний; експерт вважав нежитлову будівлю кіоску що по [ADDRESS] придатну до експлуатацію, будівництво якої виконано у відповідності з діючими нормативними актами в галузі будівництва. Окрім наведеного, аргументує вимоги і тим, що відповідно до витягу з ДЗК вбачається, що нежитлова будівля розміщена на земельній ділянці, яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови (код 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі). Також, посилається на те, що між нею і відповідачем було набуто за період спільного проживання як подружжя, за спільні кошти, у власність автомобіль, марки ВАЗ, моделі 21063, 1988 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Стверджує що протягом тривалого часу проживання як подружжя, спільного володіння та користування вищевказаним спірним майном із відповідачем виникали і виникають часті непорозуміння з приводу використання наведеного вище майна, у зв`язку з чим, вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією про укладення договору поділу нашого майна в досудовому порядку, однак відповідач постійно ухиляється від укладення такого договору, що і стало для неї підставою для проведення поділу майна, що перебуває у їх спільній власності в судовому порядку, так як відсутність домовленості співвласників щодо визначення порядку користування спільним майном, призводить до постійних непорозумінь з відповідачем, що супроводжується непорозумінням що погано впливає на її здоров`я. так як поділ майна, надасть змогу використовувати як нею так і відповідачем майно самостійно у власних інтересах. Вважає, необхідним їй, виділити у власність - нежитлове приміщення, загальною площею 6,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] виділити у власність - транспортний засіб марки ВАЗ, моделі 21063, 1988 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] . Процесуальні документи винесені судом та позиція сторін 04.10.2023 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна. 10.02.2023 року позивачем [PERSON] подано позовну заяву в новій редакції, в якій просить, здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: - виділити та визнати право власності за [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) на нежитлове приміщення, загальною площею 6,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - виділити у власність [PERSON] транспортний засіб марки ВАЗ, моделі 21063, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначити цивільну справу за вищенаведеним позовом до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.\~ Відзиву на позовну заяву в суд не подано. Сторони в судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про день час і місце розгляді справи. Позивачем [PERSON] в суд скеровано письмову заяву в якій просить справу розглядати у її відсутність; позовні вимоги підтримано в повному обсязі, які просить задовольнити в останній редакції. Відповідачем [PERSON] в суд через канцелярію подано клопотання про розгляд справи за його відсутності; проти заявленого позову не заперечував. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом. 26 липня 1970 року між мною, [PERSON] , та [PERSON] , укладено шлюб, що зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького міськвиконкому м. Чернівці, запис № 1211 (а.с.5-9), що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] . В період спільного проживання однією сім`ю, подружжям [PERSON] та [PERSON] було набуто у власність рухоме та нерухоме майно, а саме - нежитлове приміщення, загальною площею 81.6 кв.м. (добудова до ресторану " [INFO] "), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль, марки ВАЗ моделі 21063, 1988 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (а.с. 10), що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, виданого на ім.»я відповідача. Судом з`ясовано, що з метою покращення умов здійснення господарської діяльності, мною біля вказаного ресторану було зведено нежитлове приміщення загальною площею 6,9 кв.м. за адресою Поповича Шевченко м. Чернівці. Дана нежитлова будівля була побудована на підставі проекту, виконаного проектною фірмою Чернівціархпроект в 2004 році. Відповідно до рішення 12 сесії XXIV скликання від 26.06.2003 р. № 257 погоджено місце розташування об`єкту містобудування. Проект погоджений головним архітектором міста Чернівці, висновком Чернівецької міської СЕС, Державною екологічною інспекцією м. Чернівці. Наведене підтверджено проектом малої архітектурної форми кіоску, замовником якої є [PERSON] (а.с. 24-41). За результатами технічного обстеження об`єкта в цілому, його технічний стан несучих та огороджувальних конструкцій оцінюється як нормальний. Експерт вважає нежитлову будівлю кіоску по [ADDRESS] придатну до експлуатацію, будівництво якої виконано у відповідності з діючими нормативними актами в галузі будівництва (а.с. 75-62). Відповідно до Витягу (а.с. 42) з ДЗК вбачається, що нежитлова будівля розміщена на земельній ділянці, яка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови (код 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі). Між Чернівецькою міською радою в особі Департаменту містобудівного комплексу та земельних ділянок та [PERSON] було укладено договір оренди та додатковий договір до Договору оренди землі № 8/967 від 21.01.2019 року (а.с.34,35), з погодженням місця розташування об`єкту нежитлового приміщення загальною площею 6,90 кв.м. за адресою Поповича Шевченко м. Чернівці, містобудування…… на підставі рішення 12 сесії ХХІУ скликання № 257 (а.с. 38)з актом погодження місця розташування вказаної нежитлової будівлі (ас. 39). Застосовані норми права та оцінка суду Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України) Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. 2 ст. 355 ЦК України). Частиною 1ст.\~61\~СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 статті 190\~ЦК України\~визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 63\~СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70\~СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до\~ст. 368 ЦК України\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368\~ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325\~ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-2099цс16 від 12.10.2016 року за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вже звертала увага на те, що тлумачення приватно -правових норм має бути розумним та вказала, що «загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства» (див: постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728 сво 18). Тлумачення абзацу 3 частини 2 статті 3 СК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що у разі роздільного проживання батьків, дитина належить до сім`ї того з них, з яким вона проживає, і не належить до сім`ї іншого з батьків. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Верховний Суд зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Постановою Судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.10.2016 року по справі №6-646цс16 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття під час шлюбу, але і спільною участю подружжя своїми коштами в чи працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст.60 СК, і визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна, але й той факт,що джерелом його отримання були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В випадку набуття майна, хоча і в шлюбі, але на особисті кошти подружжя, це майно не може рахуватись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є приватною власністю того з подружжя, який на особисті кошти його придбав. Сам по собі факт придбання спірного майна під час шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України в своїй правовій позиції від 25.11.2015 року,розглянувши справу №6-2333цс15, зазначив наступне. Ст. 60 СК України визначено,що майно придбане подружжям під час шлюбу,належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того чи мав він самостійний заробіток дохід. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК майном ,яке є особистою власністю дружини чи чоловіка, є майно,яке придбано ним за час шлюбу за кошти ,які належать саме йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя є не тільки фактом набуття його під час шлюбу,але і спільними участю подружжя засобами та працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України і признаваючи право спільної сумісної власності подружжя на майно,суд повинен встановити факт набуття майна під час шлюбу,але і факт,що джерелом його отримання були спільні кошти або спільна праця подружжя. Такими критеріями є- 1)час набуття такого майна, 2) засоби,за які це майно було набуте (Джерело набуття) 3) мета придбання майна,яка надає йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, судом встановлено, що позивач і відповідач перебувають в шлюбі з 1970 року, вищевказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та наявні фактичні та правові підстави для його поділу. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ч. 1\~ст. 9 Конституції України\~чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Також відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є необхідність продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (Серявін та інші проти України, Проніна проти України) і з неї випливає, що нехтування судом доречних аргументів сторони є порушенням\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така ж позиція встановлена практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії» свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Висновки. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, відсутність відзиву і заперечень проти позову, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем позов було визнано до початку розгляду справи по суті. Позивач не ставить вимогу про стягнення судового збору, документально підтвердженого квитанцією від 21.09.2023 року (а.с.2). А, отже суд вважає, що слід витрати понесені з сплатою судового збору віднести на рахунок позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved