Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності у спільному майні. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: 1.припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 84/10000 частки квартири [ADDRESS] з виплатою йому грошової компенсації за 84/10000 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 23 187,00 грн з депозитного рахунку Дніпровського районного суду міста Києва; 2.визнати за [PERSON] право власності на 84/10000 частки квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що 03 червня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва у справі №755/7063/21 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і поділ спільного майна, встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з жовтня 2006 року по січень 2021 року, визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON] та в порядку поділу спільного сумісного майна визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по частині квартири [ADDRESS] . 28 вересня 2022 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову у справі №755/7063/21, якою рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON] та поділу скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту: у порядку поділу майна визнати за [PERSON] право власності на 84/10000 частини квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 9916/10000 частини квартири [ADDRESS] . В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №755/7063/21 рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року у нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишено без змін. Позивач вважає, що оскільки фактично відповідачу належить 0,84% від загальної площі квартири 73,5 кв.м, що складає 0,6174 кв.м., відсутня можливість поділу квартири [ADDRESS] . Позивачем на депозитний рахунок суду внесено 23 187,00 грн, що відповідає вартості частки відповідача. За таких обставин позивач вважає, що наявні підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні, оскільки частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі. На думку позивача, припинення права власності відповідача на його частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки ні він, ні його сім`я у спірній квартирі не проживають. Крім того, позивач зазначає що між сторонами склались неприязні стосунки, що унеможливлюють їх спільне проживання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.238-240) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.14) Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник позивача - адвокат Куксюк А.Л. також подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань до суду не подав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 червня 2022 року у справі №755/7063/21 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і поділ спільного майна. Встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з жовтня 2006 року по січень 2021 року. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна: - визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] ; - визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . (т.1 а.с.135-153) Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та її поділу скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту. У порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 84/10000 частини квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 9916/10000 частини квартири [ADDRESS] . В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року залишити без змін. (т.1 а.с.155-168) Постановою Верховного Суду від 23 березня 2023 року касаційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Денисюка Олега Івановича, залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2022 року у нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишено без змін. (т.1 а.с.170-186) Отже позивач є власником 9916/10000 частини квартири [ADDRESS] , а відповідач є власником 84/10000 частини вказаної квартири. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , остання складається з трьох кімнат - 10,1кв.м, 22,9кв.м та 18,9кв.м, кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору, лоджії. Жила площа квартири - 51,9кв.м, загальна площа - 73,5кв.м. (т.1 а.с.191-194). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою вищевказаної квартири. (т.1 а.с.122) В матеріалах справи наявний акт від 22 червня 2021 року, за змістом якого відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживає з січня 2021 року (т.1 а.с.188). Відповідно до довідки КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 16 серпня 2023 року №1341, за [PERSON] зареєстрована частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої лубенської державної нотаріальної контори Тищенко І.В. 26 листопада 2011 року. (т.2 а.с 4.) Згідно Інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» 25.07.2023 року, право приватної власності на частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (т.2 а.с.3) Виходячи з частки спірної квартири, яка належить [PERSON] на праві власності, розміру його частки відповідають 0,6174кв.м загальної площі та 0,43596кв.м житлової площі спірної квартири, отже виділ в натурі 84/10000 частини квартири, що належить відповідачеві є неможливим. Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14, відповідно до статті 365 ЦК України, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Подібні за змістом правові висновки Верховний Суд навів у постановах від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, 19 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, 26 грудня 2019 року у справі №303/4849/16-ц. Згідно положень ч.1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Як убачається з матеріалів справи, позивачем до позову було долучено висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельного та будівельно-технічного дослідження від 28.04.2023 №274/04-2023, складений експертом ТОВ «Український незалежний іеститут судових експертиз» Голубенко І.М., за яким ринкова вартість квартири [ADDRESS] , в цінах на час проведення дослідження складає 2 760 366,00 грн, включаючи ПДВ. Ринкова вартість 84/10000 квартири [ADDRESS] , в цінах на час проведення дослідження складає 23 187,00 грн, включаючи ПДВ. Виділ в натурі 84/10000частки квартири [ADDRESS] , яка складає 0,6174кв.м не вбачається можливим. (т.1 а.с.199-223) Вказане експертне дослідження проводилось методом розрахунку вартості об`єкту оцінки, ґрунтуючись на даних представленої документації з врахуванням факторів, які впливають на формування вартості, відповідно до вимог нормативно-правових актів з оцінки нерухомого майна та натурального обстеження об`єкта дослідження, з використанням порівняльного підходу. Даний висновок є повним та науково обґрунтованим. За проведення цього дослідження представником позивача здійснена оплата в розмірі 15 000,00 грн (т.1 а.с.227, 228) Згідно з пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Андрій Руденко проти України» від 21 грудня 2010 року, заява № 35041/05, норми ЦК України відображають конституційну гарантію попередньої компенсації за будь-яке позбавлення власності. Вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна. Позивачем внесено на депозитний рахунок суду компенсацію вартості 84/10000 квартири [ADDRESS] , в сумі 23 187,00 грн, що підтверджується квитанцією від 08 травня 2023 року (т.1 а.с.131) та відповіддю ТУ ДСА України в місті Києві (т.2 а.с. 8-зворот) Згідно з вимогами ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідач, як співвласник квартири, має рівні з іншими співвласниками права щодо об`єкта спільної часткової власності - виходячи з належної йому частки. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд ураховує наявність у власності [PERSON] частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та приходить до висновку що спірна квартира є неподільною в розумінні ч.2 ст.183 ЦК України, частка відповідача є незначною і її виділ в натурі є не можливим, як і спільне володіння та користування квартирою сторонами у справі, припинення права [PERSON] на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, а тому визнає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та вбачає визначені законом підстави для задоволення позову. Згідно положень ч. 1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати, пов`язані з проведенням експертизи (п.2 ч.3 ст. 133 ЦПК України). У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 147,20 грн та документально підтверджені витрати на проведення експертизи в сумі 15 000,00 грн. Що стосується заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 40 500,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Частина 1 ст. 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, згідно п. 6.51 правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18). Позивачем надано суду договір №292-06/21 про надання правничої допомоги від 25 червня 2021 року (т.1 а.с.231-233), додаток №2 від 01 квітня 2023 року до договору №292-06/21 про надання правничої допомоги від 25 червня 2021 року, який містить орієнтовний розрахунок за кількістю годин надання правничої допомоги, вартість за 1 годину наданої правничої допомоги - 1 500,00 грн, загальну вартість послуг - 40 500,00 грн. (т.1 а.с.234) При цьому в додатку №2 від 01 квітня 2023 року до договору №292-06/21 про надання правничої допомоги від 25 червня 2021 року позивач та адвокат погодили, що замовник спершу сплачує виконавцю аванс та в подальшому здійснює остаточний розрахунок, остаточна вартість послуг по договору, яку буде затверджено актом здачі-приймання наданих послуг, оплачує замовник впродовж п`яти робочих днів від дати підписання сторонами зазначеного акту. Проте матеріали справи не містять ані акту здачі-приймання наданих послуг ані доказів здійснення позивачем оплати за договором про надання правничої допомоги. При цьому зміст договору та додатку не містять відкладальної обставини щодо здійснення оплати послуг адвоката після ухвалення рішення у справі, в позовній заяві зазначено, що докази витрат на професійну правничу допомогу будуть надані під час судового розгляду. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем витрат на правничу допомогу належними та достатніми доказами, що могло б бути підставою для відшкодування позивачу таких судових витрат за рахунок відповідача, що є підставою для відмови в їх стягненні з останнього. На підставі викладеного,

Outcome: approved