Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін: 06.03.2023 року, громадянка [PERSON] (надалі\~Позивачка) звернулася\~із позовом\~до громадянина\~ [PERSON] (надалі\~Відповідача), про поділ майна подружжя. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на те, що 25.11.2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Липниківською сільською радою Мостиського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис № 6. Зазначає, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.03.2020 року у цивільній справі №448/2015/19 розірвано шлюб між нею та відповідачем. Рішення набрало законної сили 07.04.2020 року. Стверджує, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, ними було набуто спільне майно, що станом на час звернення до суду перебуває у спільній сумісній власності, а саме: квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер: 4622484700:02:000:0001 та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок, який складається з 3 кімнат та гаражу. Середня ринкова вартість земельної ділянки, як зазначила Позивачка, становить 114766,08 гривень, квартири 384 554 гривень. Дана квартира та земельна ділянка зареєстровані за відповідачем по справі. Оскільки майно було придбано сторонами в період шлюбу, позивачка стверджує, що таке належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, незважаючи, на те що вказані квартира та земельна ділянка були оформлений на відповідача. Зазначає, що добровільної згоди щодо поділу майна, яке набуте за час шлюбу не досягнуто, тому вона (позивачка) змушена звертатися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав, відтак просить суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер: 4622484700:02:000:0001 та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок, а також поділити вказане майно наступним чином: виділити їй у власність квартиру [ADDRESS] в цілому, припинивши право власності на неї відповідача [PERSON] , а відповідачу виділити у власність земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться по [ADDRESS] , кадастровий номер: 4622484700:02:000:0001 та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок. Також просить суд стягнути з відповідача в її (позивачки) користь понесені судові витрати. 15.05.2023 р. від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (отриманий та зареєстрований канцелярією суду за Вх.№2743), в якому позовні вимоги він не визнає та просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому зазначає, що спірна квартира [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як була придбана за кошти, що належали йому (відповідачу) особисто, що підтверджується договором-зобов`язанням (позики) від 12.12.2011 року, укладеним між його матір`ю [PERSON] , та Державним територіально-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця», згідно з яким матір відповідача отримала у позику грошові кошти в сумі 150 000 грн. на придбання житла, які в подальшому передала особисто в дар відповідачу на купівлю спірної квартири та подальший її ремонт. Стверджує, що спірну земельну ділянку ним приватизовано в порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Волицької сільської ради Мостиського району Львівської області №29 від 01.08.2018 року, тому враховуючи позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі №626/4/17 від 12.08.2020 року, земельна ділянка є особистою власністю особи, яка її приватизувала (незалежно від перебування у шлюбі). Таким чином, спірна квартира, земельна ділянка та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок, як вважає відповідач, є його особистою власністю, тому підстав для задоволення позову немає. Позивачка [PERSON] скористалася своїм правом та подала суду відповідь на відзив, в якому вважає твердження відповідача [PERSON] , викладені у відзиві на позовну заяву, безпідставними та необґрунтованими. Зазначила, що відповідачем жодним чином не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Так, [PERSON] не надав жодних належних і допустимих доказів того, що за кошти, які його матір [PERSON] , отримала у позику була придбана спірна квартира, адже фактично вказані кошти (150\~000 грн.) були витрачені [PERSON] , на реконструкцію і ремонт її власного житлового будинку, який знаходиться в с.Годині, Яворівського району Львівської області, де вона проживає з сім`єю, зокрема за ці кошти було повністю проведено реконструкцію будинку, перекрито дах та зроблено фасад будинку, проведено внутрішні ремонтні роботи (євроремонт всередині будинку), облаштовано прибудинкову територію. Посилаючись на Постанову касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.02.2020 року у справі №496/6067/15-ц, згідно якої об`єкт незавершеного будівництва зведений під час шлюбу може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вважає, що так як на спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок незавершеного будівництва, який є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, адже побудований спільною працею і за спільні кошти, земельна ділянка набута відповідачем у порядку безоплатної приватизації, призначена для його будівництва і обслуговування також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведеного просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. ІІ. Позиція учасників справи: Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Гриньо М.І. (ордер серії ВС №1208351) в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, що зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Тиндик Р.В. (ордер серії ВС №1018982) в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні. При цьому посилалися на відзив, котрий находиться у матеріалах даної цивільної справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі: 04 квітня 2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху у зв`язку з наявними у ній недоліками. 26 квітня 2023 року, після усунення недоліків стороною позивача, судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 15 травня 2023 року відповідачем [PERSON] , подано до суду відзив на позовну заяву. 01 червня 2023 року позивачкою [PERSON] , подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 02 червня 2023 року задоволено клопотання позивачки [PERSON] , про витребування доказів та витребувано від відповідача [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на: квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,008 га, кадастровий номер 4622484700:02:000:0001, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] ; незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,008 га, кадастровий номер 4622484700:02:000:0001 в [ADDRESS] для огляду їх в судовому засіданні. Судом за клопотанням сторони позивача були допитані наступні свідки: - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що з відповідачем взяли шлюб у 2010 році, а у 2020 році шлюб було розірвано згідно рішення суду. Ствердила, що у 2012 році за спільні кошти, які були подаровані на весілля в сумі більше 10\~000$, вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру було придбано для потреб сім`ї з метою проживання сторін та їхніх дітей. Також з відповідачем будували гараж, який згодом розбудували як житловий будинок. Будівництво будинку здійснювалося на земельній ділянці площею 0,008 га, кадастровий номер 4622484700:02:000:0001, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , яку відповідач отримав в порядку безоплатної приватизації. На даний час будівництво будинку не завершено, правовстановлюючі документи на такий відсутні. Ствердила, що незакінчений будівництвом житловий будинок будувася за їхні спільні кошти з відповідачем та спільною працею, вона (позивачка) особисто купляла продукти харчування і займалася приготуванням їжі майстрам та підсобникам, також при будівництві будинку особисто допомагав її батько. Своїм правом на виділення безкоштовної земельної ділянки позивачка не скористалася. Зазначила, що їй відомо про отримання матір`ю відповідача [PERSON] , у позику грошових коштів в сумі 150\~000 грн., для придбання житла, однак вказані кошти були використані на реконструкцію і ремонт особистого житлового будинку батьків відповідача, що знаходиться в с.Годині Яворівського району Львівської області, а не для придбання і ремонту спірної квартири. З огляду на зазначене, вважає все майно набуте нею з відповідачем за час шлюбу спільною сумісною власністю подружжя і просить таке поділити. - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що є однокласницею позивачки [PERSON] та підтримує з нею дружні відносини, товаришують багато років поспіль. Зазначила, що була присутньою на весіллі сторін у 2010 році. Додала, що їй відомо, зокрема зі слів позивачки, що за спільні кошти з весілля (а це зі слів [PERSON] близько 10\~000$), сторонами була придбана квартира в с.Мостиська Другі, Яворівського району Львівської області. Наголосила, що часто приїжджала в гості до сторін за місцем їх проживання в с.Мостиська Другі, також її (свідка) родич робив ремонт у спірній квартирі. Ствердила, що сторони будували житловий будинок, який не завершили, позивачка особисто варила їсти підсобним робітникам, а її (позивачки) батько допомагав при будівництві будинку. Судом за клопотанням сторони відповідача були допитані наступні свідки: - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що є матір`ю відповідача [PERSON] , Ствердила, що в грудні 2011 року отримала безвідсоткову позику від «Львівської залізниці» в розмірі 150\~000 грн., які передала відповідачу в дар без оформлення будь яких документів для придбання спірної квартири та її ремонту. Квартиру син купив за 74\~000 грн., решта коштів пішла на ремонтні роботи. Поручителем за вказаним договором був відповідач [PERSON] . Ствердила, що спірну квартиру не оформила на своє ім`я, оскільки не було коштів. Наголосила, що спірна квартира придбана сторонами за її (свідка) грошові кошти, а «весільні» кошти забрала матір позивачки. Також додала, що в березні 2022 року погасила позику в повному обсязі. Сім`я сторін проживала в спірній квартирі 4-5 років, вже більше 4 років не проживають разом. Що стосується незавершеного будівництвом житлового будинку в с.Мостиська Другі, Яворівського району Львівської області, то будівництво будинку здійснювалося виключно за кошти відповідача та його батьків, свати (батьки позивачки) при будівництві не допомагали, жодних коштів не вкладали та не цікавилися будівництвом. - свідок [PERSON] , який в судовому засіданні показав, що є батьком відповідача [PERSON] . Ствердив, що у 2011 році його дружина [PERSON] взяла позику в розмірі 150\~000 грн. для придбання житла спірної квартири сторін. Правовстановлюючі документи на квартиру оформлені на відповідача, так як на своє ім`я на оформляли, бо не було грошей на оформлення. Наголосив, що позику не міг оформити на своє ім`я, так як у 2011 році не був офіційно працевлаштованим. Додав, що він особисто допомагав своєю працею та грошовими коштами при будівництві спірного житлового будинку в с.Мостиська Другі, Яворівського району Львівської області, так як батьки позивачки не цікавилися та не допомагали при будівництві ні фізичною працею, ні грошима, а «весільні» кошти забрала матір позивачки для того щоб оплатити весілля сторін. Що стосується реставрації їхнього з [PERSON] житлового будинку в с.Годині, Яворівського району Львівської області, то зазначив, що ремонтні роботи, зокрема перекриття даху, було зроблено його зятем (чоловіком доньки [PERSON] ) і грошові кошти в розмірі 150\~000 грн. не використовувалися для поліпшення його (свідка) житлових умов. - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що є тіткою відповідача (двоюрідною сестрою матері відповідача [PERSON] ). Ствердила, що була присутньою на весіллі сторін у 2010 році, пекла для гостей «пляцки». Зазначила, що наприкінці весілля сторін, матір позивачки забрала близько 8000 грн. «весільних» коштів, щоб оплатити весілля. Додала, що їй відомо, зокрема зі слів сестри [PERSON] , що остання взяла позику в розмірі 150\~000 грн. для придбання житла синові спірної квартири, яку згодом оформлено на ім`я відповідача. Наголосила, що давала пораду [PERSON] , оформити правовстановлюючі документи на спірну квартиру на її ( [PERSON] ) ім`я., однак вона не послухала. Щодо реставрації та ремонтних робіт в будинку батьків відповідача у с.Годині, Яворівського району Львівської області, то зазначила, що перекриття даху та інші будівельні роботи відбувалися до весілля сторін та не за кошти з позики, яку взяла [PERSON] - свідок [PERSON] , яка в судовому засіданні показала, що є рідною сестрою відповідача. Ствердила, що була присутньою на весіллі сторін у 2010 році та особисто була свідком, як матір позивачки зичила «весільні» кошти щоб заплатити за весілля сторін, однак конкретної суми пригадати не може. Наголосила, що була присутньою при купівлі спірної квартири відповідачем, проте не цікавилася чиї це кошти. Їй відомо, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру відповідач оформив на себе. Ствердила, що відповідачу виділено безоплатно земельну ділянку, на якій він будував житловий будинок, в тому числі і після розірвання шлюбу з позивачкою. Вважає, що при будівництві вказаного будинку допомагали та старалися лише їхні з відповідачем батьки. Додала, що проживає в с.Годині, Яворівського району Львівської області з народження, а коли одружилася, то за власні кошти з чоловіком реставрували батьківський будинок та зробили ремонт (перекрили дах, купили нові меблі, тощо). ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само оцінка аргументів сторін: Заслухавши пояснення сторін, викладені ними у заявах по суті, свідків, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивачки власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя, за своєю суттю, визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки викладено в абзаці десятому пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003. У справі «Belletv.France» Суд зазначив, що "стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивачки [PERSON] , у межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно статті 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно частин 1 та 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Враховуючи наведені положення, судом встановлено, що сторони з 25.11.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Факти народження та батьківства підтверджуються свідоцтвом про народження дітей серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , які містяться в матеріалах справи. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 29.11.2019 року у цивільній справі №448/1334/19 стягуються з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: дочки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.09.2019р. і до досягнення дітьми повноліття. Рішення набрало законної сили 08.01.2020 року та на його підставі позивачці видано виконавчий лист, який долучено до матеріалів справи. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 03.03.2020 року у цивільній справі №448/2015/19 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.11.2010 року у Липниківській сільській раді Мостиського району Львівської області, про що зроблено актовий запис № 06. Рішення набрало законної сили 07.04.2020 року та ніким зі сторін не оскаржувалося. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 23.11.2021 року у цивільній справі №448/940/21 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , про зміну способу стягнення розміру аліментів відмовлено. Рішення набрало законної сили 31.12.2021 року та [PERSON] не оскаржувалося в апеляційному порядку. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області №3 від 27.12.2022 року затверджено висновок органу опіки та піклування, яким встановлено участь батька [PERSON] у вихованні малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , а також визначено йому періодичні побачення, як спосіб участі у спілкуванні та вихованні своїх малолітніх дітей. Як встановлено судом, згідно договору купівлі-продажу від 24.09.2012 року, гр. [PERSON] , гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені малолітнього сина [PERSON] продали, а відповідач [PERSON] , перебуваючи на цей час у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , купив квартиру [ADDRESS] . Зазначений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Михайликом Ю.В. Вартість квартири на момент продажу становила 74\~430 грн. На підставі вказаного договору купівлі-продажу відповідачу був виданий Витяг про державну реєстрацію права власності на квартиру №35747121 від 05.10.2012 року. Згідно Договору-зобов`язання від 12.12.2011 року, матір відповідача [PERSON] отримала від Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» позику в сумі 150\~000 грн. на придбання житла терміном на 10 років починаючи з 01.03.2012 року до 01.03.2022 року. На підтвердження сплати позики у вказаній сумі відповідачем [PERSON] долучено до матеріалів справи копії роздруківок відрахувань із заробітної плати своєї матері [PERSON] . Також, згідно договору поруки від 12.12.2011 року, відповідач [PERSON] виступав поручителем усіх зобов`язань [PERSON] відповідно до Договору-зобов`язання для отримання позики на придбання житла. Водночас, доказів, які б підтверджували отримання позики у сумі 150\~000 грн., саме для придбання квартири [ADDRESS] , матеріали справи не містять та такі не долучалися сторонами в судовому засіданні. Згідно звіту про експертну грошову оцінку квартири [ADDRESS] від 11.11.2022 року, який суд вважає належним та допустимим доказом у справі, оскільки складений та підписаний уповноваженим суб`єктом - ФОП [PERSON] , який має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності за №551/21, виданий 21.07.2021 року, ринкова вартість вказаної квартири складає 384 554 грн. Рішенням 14 сесії 7 скликання Волицької сільської ради Мостиського району Львівської області №29 від 01.08.2018 року затверджено відповідачу [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Мостиська Другі площею 0,0800 га (кадастровий номер 4622487200:02:000:0001) та передано вказану земельну ділянку безоплатно у власність гр. [PERSON] .. На підставі вказаного рішення №29 від 01.08.2018 року, відповідач зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку та отримав Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №136981700 від 07.09.2018 року. Згідно Витягу №НВ-9904518932022 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер 4622487200:02:000:0001 від 10.11.2022 року, який суд вважає належним та допустимим доказом у справі, ринкова вартість вказаної земельної ділянки складає 114766,08 грн. Також, як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, на спірній земельній ділянці знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок, який складається з 3 кімнат та гаражу. Водночас, будівельний/технічний паспорт на об`єкт вказаного нерухомого майна не виготовлявся, інвентаризаційна справа не заводилася. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У справі, яка розглядається судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Крім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах Позивачки з Відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Щодо позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] та подальший її поділ, суд виходить з наступного. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із\~правовою позицією\~викладеною у\~постанові Верховного\~суду від\~22.01.2020\~у справі\~№771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Як з`ясовано судом, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , відповідачем [PERSON] 24.09.2012 року придбано квартиру [ADDRESS] загальною площею 72,8кв.м., житловою 38,9 кв.м., яка складається з 3 житлових кімнат, кухні, коридору, ванної, туалету, 2 лоджій, 2 комірок, що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим номером 351. Згідно п.8 вказаного Договору, придбання квартири вчиняється за письмовою згодою дружини [PERSON] [PERSON] , яка викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Михайликом Ю.В. 24.09.2012 року. Правовстановлюючий документ на спірну квартиру оформлено на відповідача [PERSON] . Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивачка стверджує, що спірна квартира придбана в інтересах сім`ї та за спільні кошти їх з відповідачем, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В той же час, Відповідач заперечує проти визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, адже така була придбана за його особисті кошти, які він отримав в дар від своєї матері [PERSON] . На підтвердження вказаного, надав суду Договір-зобов`язання на придбання житла від 12.12.2011 року, укладений між [PERSON] та Державним територіально-галузевим об`єднання «Львівська залізниця», копії роздруківок відрахувань із заробітної плати [PERSON] , а також договір поруки від 12.12.2011 року. Вказані обставини підтвердили свідки зі сторони відповідача, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Суд звертає увагу сторін, що факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу, однак тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також, частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, що наведене у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (Постанова N 6-2891цс15). На переконання суду, доказів, які б підтверджували факт отримання [PERSON] від своєї матері у дар грошових коштів для придбання саме спірної квартири [ADDRESS] (договору\~дарування грошових\~коштів/письмової\~розписки про\~отримання грошових\~коштів,\~тощо) матеріали справи не містять та такі не долучалися стороною відповідача в судовому засіданні. Аналогічно, в матеріалах справи відсутні докази отримання матір`ю відповідача - [PERSON] позики у сумі 150\~000 грн. для придбання конкретного майна: квартири [ADDRESS] , на які відповідач посилається у змісті відзиву на позовну заяву. Суд звертає увагу на той факт, що сам по собі вищевказаний Договір поруки не свідчить про наявність обов`язку відповідача сплачувати грошові кошти за придбання житла, а лише служить гарантією виконання зобов`язань [PERSON] , та не може бути розцінений як доказ, що підтверджує придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача у справі. Крім того, положення договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2012 року не містить умов про те, що грошові кошти, які витрачаються на придбання цього житла є особистою власністю покупця, тобто [PERSON] . Вказаний договір купівлі-продажу квартири є чинним та не визнався недійсним у встановленому законом порядку. З огляду на зазначене суд вважає, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільного майна подружжя, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладався відповідачем саме в інтересах сім`ї з метою проживання та ведення спільного побуту сторін та їхніх дітей, що підтверджується матеріалами справи, а також показами сторін, наданими в судовому засіданні. Щодо показань свідків зі сторони відповідача про те, що кошти для придбання спірної квартири були особистою власністю відповідача, то суд не надає віри таким, оскільки заявлені свідки є близькими родичами відповідача, що не заперечувалося [PERSON] в судовому засіданні, тому їх свідчення, на переконання суду, є вираженням суб`єктивної думки і поглядів таких та носять необ`єктивний характер, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Більше того, вказані показання свідків за своїм характером носять більш інформативний характер, а не розкривають суті взаємовідносин сторін щодо природи походження грошових коштів для придбання спільного майна. На переконання суду, беручи до уваги зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введення спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості спірної квартири, а також мету придбання спірного майна, судом достеменно з`ясовано, що придбана сторонами квартира [ADDRESS] , незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному. Щодо позовних вимог про визнання об`єктом права спільної сумісної власності земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Мостиська Другі площею 0,0800 га, кадастровий номер 4622487200:02:000:0001 та розташованого на ній незавершеного будівництвом житлового будинку, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на час приватизації спірної земельної ділянки, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18), від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18) і від 12 серпня 2020 року в справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18). Якщо земельна ділянка була приватизована в інший період, ніж з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року, вона є особистою власністю особи, яка її приватизувала (незалежно від перебування в шлюбі). Підсумовуючи, суд погоджується із твердженням відповідача, що оскільки земельну ділянку кадастровий номер 4622487200:02:000:0001 площею 0,0800 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Мостиська Другі, Яворівського району Львівської області приватизовано [PERSON] у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Волицької сільської ради Мостиського району Львівської області №29 від 01.08.2018 року, така земельна ділянка, на переконання суду, є особистою власністю відповідача та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому підстав для її поділу між сторонами немає. Отже вимоги позивачки в частині поділу земельної ділянки не підлягають задоволенню. Що стосується незавершеного будівництвом житлового будинку та його поділу, суд зазначає, що у цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (ч. 1 ст. 181, п. 6 ч. 1 ст. 346, ст. ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст.. 331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини 2статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Так, сторонами не заперечується будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0800 га, кадастровий номер 4622487200:02:000:0001, проте не надано жодного доказу як про початок будівництва, так і завершення будівництва та введення об`єкту нерухомого майна в експлуатацію. З доводів викладених позивачкою вбачається, що сторонами за час перебування у шлюбі було побудовано житловий будинок на земельній ділянці з кадастровим номером 4622487200:02:000:0001, за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надано суду фотокопію будинку. Проте, суд не приймає долучені фотокопії житлового будинку, оскільки з останніх не можливо встановити, що саме цей житловий будинок збудовано сторонами та саме на земельній ділянці з кадастровим номером 4622487200:02:000:0001 за адресою: [ADDRESS] , яка належить, як встановлено судом на праві особистої приватної власності відповідачу [PERSON] .. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що об`єкт незавершеного будівництва, у вигляді житлового будинку, на який у позові посилається позивачка був прийнятий в експлуатацію та було зареєстровано право власності на цей об`єкт нерухомого майна. Також це підтверджує і відповідач. Як роз`яснив\~Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~в ухвалі\~від 4\~березня 2020\~року у\~справі №307/3957/14-ц\~(провадження\~№61-43540св18), аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №200/22329/14-ц (провадження №14-483цс19). Дійсно,\~у постановах\~від 7\~вересня 2016\~року у\~справі №6-47цс16\~та від\~16\~грудня 2015\~року у\~справі №6-2719цс15\~Верховний Суд\~України дійшов висновку, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. До того ж у постанові від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16 Верховний Суд України зазначив, що за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток кожного з подружжя. Суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін. Водночас,\~в ухвалі\~від 4\~березня 2020\~року у\~справі №307/3957/14-ц\~(провадження\~№61-43540св18)\~Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування статей 331,376 ЦК України, статей 69,70 СК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, щодо можливості визнання за подружжям права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва із визначенням часток кожного з подружжя, а також його поділу, оскільки визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України, СК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Як зазначив ВССУ в ухвалі від 15 липня 2015 року справа № 6-14898св15: «… в судовому порядку у даному випаду може бути визнано лише право власності на «незакінчений будівництвом об`єкт»; «на будівельні матеріали під забудівлю жилого будинку та літньої кухні, як об`єкт незавершеного будівництва»; «на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва та існують у вигляді домоволодіння: житловий будинок, прибудову, тамбур літню кухню, сарай, душову, вбиральню, огорожу, вимощення, цистерну»; «на будівельні матеріали та конструктивні елементи, з яких складається будинковолодіння»; «на майнові права на нерухомість», тощо, і у таких випадках необхідно використовувати термінологію, яку застосовує законодавець у ст. ст. 331, 876 ЦК України та Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень…». Аналізуючи правовий висновок ВСУ по справі № 6-47цс16, що викладений в постанові суду від 07.09.2016 року, суд прийшов до висновку, що не зданий в експлуатацію будинок можливо поділити між подружжям двома шляхами: 1.Визнання права власності на відповідну частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва не введеного в експлуатацію будинку; 2.Визнання права власності на відповідну частину будинку, як об`єкту незавершеного будівництва. Верховний суд України у своїй постанові чітко визначив, що для реалізації способів судового захисту, необхідно: 1) Провести судову будівельно-технічну експертизу з метою визначення проценту завершеності будівництва і встановити, що будівництво будинку фактично завершене, однак тільки юридично не введене в експлуатацію. 2) Фактичне використання (експлуатація) та проживання в будинку і використовувати його вже для житлових потреб. 3) В будинку можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. 4) Введення в експлуатацію фактично можливе, але не вчиняється із вини відповідача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року у справа № 753/1631/20 (провадження № 61-772св23), зазначено, що: «…до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22)». Суд констатує факт відсутності в матеріалах справи доказів отримання сторонами відповідної проектної документації та дозвільних документів на початок будівельних робіт з будівництва спірного нерухомого майна незавершеного будівництвом житлового будинку на приватизованій земельній ділянці, виділеній із земель комунальної власності у власність відповідачу [PERSON] . Більше того, сторони не звертались до відповідних установ щодо введення об`єкта в експлуатацію, не подавали доказів відповідності проведеного будівництва будівельним, пожежним, санітарним нормам; не подавали відмови державних установ щодо введення об`єкта в експлуатацію, тощо. При цьому, суд бере до уваги, що жодна із сторін не скористалася наданій їй процесуальним законом правом на звернення до суду з клопотанням про призначення судової експертизи з метою визначення ступеня готовності об`єкту незавершеного будівництва та/або вартості будівельних матеріалів, інженерних комунікацій та обладнання, які використано під час будівництва а також вартості будівельних робіт, без врахування матеріалів. Позовних вимог про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та їх перелік і вартість, що були витрачені на об`єкт незавершеного будівництва, позивачка відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України, не заявляла. Відповідно до вимог статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. За приписами процесуального законодавства та наведених вище норм Конституції, Цивільного кодексу України, захисту в суді підлягає лише порушене суб`єктивне право та/або охоронюваний законом інтерес. Верховний Суд України у Постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6- 84цс14 висловив Правову позицію, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Аргументи позивача не можуть бути абстрактними, повинні містити обґрунтування негативного впливу оскаржуваного акту на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Аналогічна позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 21.06.2021 року в справі № 159/5837/19. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав та законних інтересів має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про обґрунтованість доводів сторони Відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки та розташованого на ній незавершеного будівництвом будинку, адже Позивачкою в позовній заяві не зазначено, а матеріалами справи не підтверджено, які саме реальні, індивідуальні права або інтереси порушено, що призвело до позбавлення можливості здійснити, реалізувати право позивачки повністю або частково. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 в справі №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину суспільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). V. Висновки суду за результатами розгляду даної справи: Згідно статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. На думку суду, у рішенні з`ясовані та повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, суд дійшов висновку, що наданими стороною позивача доказами в обґрунтування заявлених позовних вимог доведено, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по його частині, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Поряд з цим, що стосується заявленої позивачкою вимоги щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки та розташованого на ній незавершеного будівництвом житлового будинку та їх поділу, то така задоволенню не підлягає, оскільки вказана земельна ділянка набута відповідачем в порядку безоплатної приватизації є його особистою приватною власністю та не належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується із правовою позицією ВС, викладеною у постанові від 12 серпня 2020 рок у справі №626/4/17. Щодо поділу незавершеного будівництвом житлового будинку, суд зазначає, що сторона, яка заявляє такі вимоги (ініціатор) зобов`язаний довести технічну можливість поділу, а також ступінь готовності об`єкту незавершеного будівництва та/або вартості будівельних матеріалів, інженерних комунікацій та обладнання, які використано під час будівництва, а також вартості будівельних робіт, без врахування матеріалів. Таке доведення можливе шляхом проведення експертизи, однак позивачка не довела і не намагалась довести згадану технічну можливість поділу, не клопотала, зокрема, про проведення експертизи. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково, з наведених вище мотивів та підстав. Інші доводи позивачки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а отже не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. Відомості, які б спростовували даний висновок суду відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Заходи забезпечення позову по даній цивільній справі не застосовувалися. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами: Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачка за подання вказаної позовної заяви (щодо вимог майнового характеру) сплатила судовий збір в сумі 4993,2 грн., що підтверджується квитанціями №0.0.2885853884.1 від 03.03.2023 року та №ПН1501430 від 25.04.2023 року, тобто 1 відсоток вартості частини спірного майна оціненого позивачкою на дату звернення до суду, яка становила 499320 гривень 08 копійок (499320,08 грн. х 1% = 4993,2 грн.). Отже, позивачкою понесені судові витрати по сплаті судового збору за вимоги майнового характеру на суму 4993,2 грн. при ціні позову 499\~320,08, суд задовольнив позов частково, на суму 192 277,99 грн., тобто на 39% (192 277,50 х 100% / 499 320,08) та пропорційно визначено судовий збір за фактично задоволені позовні вимоги в розмірі 1947,35 грн. (39,0% / 100% х 4993,2). Також, позивачка за подання позовної заяви (щодо вимоги немайнового характеру) сплатила судовий збір в сумі 1073,6 грн., що підтверджується квитанцією №ПН1501429 від 25.04.2023 року, тобто 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вказана вимога задоволено повністю, тому вказані витрати підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі згідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial