Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася в суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , з вимогами про визнання права власності на частину житлової квартири, що в [ADDRESS] . Позивачка позовні вимоги підтримує, посилаючись на те, що вона в липні 2019 року придбала частину житлової квартири, якою користується з того часу. Вона та відповідачі уклали договір та домовилися засвідчити угоду нотаріально. Позивачка сплатила відповідачам кошти, однак не може належно оформити своє право власності, так як відповідачі ухиляються від належного посвідчення договору. Нотаріусом у посвідченні угоди відмовлено. Відповідачі надали заяви, згідно яких просять розглянути справу без їх участі, не заперечують обставин, вказаних позивачем, в тому числі факту отримання коштів. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що відповідачам на праві власності належало по 1/4 частині житлової квартири за адресою [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10.12.1996 р. Інша 1/2 частина вказаної квартири належить на праві власності позивачці У липні 2019 року між позивачкою та відповідачами досягнуто домовленості про продаж належних відповідачам часток квартири. За придбане майно позивачка сплатила кошти, які відповідачі отримали і майно було фактично передано позивачці, яка в даний час проживає у квартирі та користується майном. Однак зареєструвати своє право власності позивачка не може, так як відповідачі не надали необхідних документів та ухиляються нотаріального посвідчення та виконання угоди. У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Водночас, в силу ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України. Судом встановлено, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на дійсне настання правових наслідків, що узгоджується з ч.3 ст. 203 ЦК України. Правочин, укладений між сторонами, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак зміст договору не суперечить іншим вимогам закону та не порушує прав третіх осіб, які не є його сторонами. Договір не може бути нотаріально посвідчений без участі відповідачів, які не надали необхідних документів, не з`являються для нотаріального посвідчення договору. У зв`язку з цим можливість для позивача посвідчити договір нотаріально втрачено і в інший спосіб, крім звернення до суду, позивач захистити свої права не має можливості. Враховуючи, крім вказаного вище, що позивачка всі свої зобов`язання виконала, тривалий час користується придбаним майном, однак не може оформити право власності на майно з причин незалежних від неї, суд вважає, що договір слід вважати укладеним, а правочин дійсним, отже позов слід задовольнити та визнати за позивачкою право власності на майно.

Outcome: approved