Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

15 квітня 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Покоєвич А.О, звернувся до Богунського районного суду м. Житомира в інтересах [PERSON] із вказаним позовом, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказував, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Також зазначив, що відповідач ніякої участі у вихованні доньки не бере, жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток. Донька проживає разом з позивачем, яка постійно слідкує за станом здоров`я доньки, її розвитком, виховує та піклується про неї, а також особисто несе усі витрати, пов`язані з харчуванням, забезпеченням одягу та лікуванням доньки. Звернув увагу, що відповідач взагалі до доньки не з`являється, не проявляє інтересу до дитини, жодного разу доньку не бачив, хоча позивач не перешкоджає відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо виховання дитини. Наголосив, що відповідач залишив позивача одну на восьмому місяці вагітності донькою [PERSON] , не з`явився при виписці позивача разом з дитиною з пологового будинку і не дав згоду на реєстрацію дитини на прізвище позивача. Викладене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків та реалізації батьківських прав, що є підставою для їх позбавлення. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23.04.2021 року цивільну справу за позовом поданим представником позивача [PERSON] адвокатом Покоєвичем Андрієм Олексійовичем до [PERSON] , третя особа: Служби у справах дітей Житомирської міської ради, про позбавлення батьківських прав переданого на розгляд до Корольовського районного суду м. Житомира. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2021 справу передано судді [PERSON] для розгляду. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира [PERSON] від 02.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 26.08.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачем жодним чином не підтверджено невиконання ним батьківських обов`язків щодо [PERSON] від 28.01.2021 року, тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову (а.с.28-31). Ухвалою від 24.09.2021 року зупинено провадження по справі №295/4727/21 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №295/6208/21, що розглядається Богунським районним судом м.Житомира за позовом [PERSON] до [PERSON] , Житомирського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), третя особа- орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради про внесення змін в актовий запис про народження дитини та виключення з актового запису відомостей про батька. 23.11.2022 року від представника позивача [PERSON] надійшло письмове клопотання про призначення нового складу суду. 25.11.2022 року на підставі Розпорядження керівника апарату Корольовського районного суду м. Житомира №269 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2022 року, справу передано судді Адамовичу О.Й. для розгляду, у зв`язку з тим, що з 25.02.2022 року суддя Корольовського районного суду м. Житомира [PERSON] увільнений у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації. На зроблений Корольовським районним судом м. Житомира запит до Богунського районного суду м. Житомира щодо руху справи № 295/6208/21 отримано відповідь з доданою ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.02.2022 року про закриття провадження у справі №295/6208/21, у зв`язку з відмовою [PERSON] від позову. Ухвалою від 12.01.2023 дану цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 19.04.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Вказала, що за час розгляду справи в суді поведінка відповідача не змінилася, відповідач не приділяє донці уваги, не турбується та не проявляє батьківської любові, доньку не відвідує, матеріальне забезпечення не надає, сплачує лише аліменти. Те, що відповідач не бажає бути батьком дитини вказує його позов до суду з вимогою про виключення з актового запису відомостей про нього, як батька [PERSON] , а також не бажання давати свою згоду на реєстрацію дитини на прізвище позивача. Позивач не бажає, щоб відповідач мав батьківські права відносно доньки, коли вона буде дорослою. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Звернув увагу на висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини. Відповідач в судовому засіданні просив не позбавляти його батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Вказав, що позивач чинить перешкоди йому у вихованні та спілкуванні з дитиною. Під час розгляду справи намагався відвідати дитину, однак за місцем її проживання двері були зачинені. Також вказав, що намагався відвідати доньку у дитячому садочку та поспілкуватися з нею, однак вихователі не показали йому дитини та не дозволили спілкуватися пославшись на категоричну заборону позивача. Надіслані донці подарунки відповідач не забирає з відділення пошти. Крім того, відповідач зазначив, що зважаючи на поведінку позивача, розірвання шлюбу та твердження [PERSON] , що він не є батьком дитини, в нього виникли сумніви щодо свого батьківства, що стало підставою для подання позову про його виключення з актового запису, як батька дитини. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позов не обґрунтований, а висновок органу опіки та піклування зроблено без з`ясування усіх обставин. Зазначив, що відповідач бажає бачитися та спілкуватися з донькою, виховувати її, однак позивач чинить перешкоди в цьому. Зважаючи на вік дитини не можна говорити, що позбавлення батьківських прав відповідає інтересам доньки відповідача. Крім того, відповідач сплачує аліменти на користь позивача, заборгованість відсутня. Представник служби у справах дітей Житомирської міської ради в судовому засіданні вказав, що зважаючи на висновок органу опіки та піклування підтримує позовні вимоги. Зазначив, що висновок складається виходячи з пояснень обох батьків. Доцільно було б скласти такий висновок після надання пояснень сторонами в суді. Суд, заслухавши учасників справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12.01.2021 року. Після державної реєстрації розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.6). Після розірвання шлюбу в сторін народилася дочка [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження, серія [NUMBER] батьками [PERSON] , [INFO] , записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №184 від 23.02.2021 року надано згоду щодо визначення імені "[PERSON]", прізвища " [PERSON] " дитини громадянки [PERSON] (а.с.8). Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради за №395 від 05.04.2023, визнано доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.80). У висновку зазначено, зокрема, що фактично з 2021 року [PERSON] з сім`єю не проживає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не відвідує дитину за місцем проживання, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини щодо позбавлення батьківських прав, зокрема, щодо виконання особистих немайнових прав і обов`язків батька відносно дитини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.ст. 51, 52 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідуються за законом. Статтею 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки батьків…, які відповідають за неї за законом… Держави-учасниці Конвенції забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї… (ст.9 Конвенції про права дитини). Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч.2 ст.3 СК України). Статтею 141 СК України передбачено рівні права та обов`язки обох батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.150 СК України). Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК України). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч.1 ст.164 СК України). Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 30.03.2007 року (з наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Суд погоджується з доводами позивача щодо неналежної поведінки відповідача по відношенню до доньки, не приділення їй достатньої уваги та турботи. Разом з тим, суд вважає, що вказані обставини не можуть бути підставою для застосування виключного та крайнього заходу до батька дитини як позбавлення його батьківських прав. Суд вважає, що розірвання шлюбу, виникнення конфліктів між позивачем та відповідачем в період вагітності [PERSON] , вплинули на подальше спілкування між сторонами та вплинуло на можливість виховання батьком дитини, що в першу чергу визначається віком дитини. Позовну заяву було подано, коли дитині ще не було трьох місяців, сторони не проживали разом та як встановлено в судовому засіданні між батьками існують напружені стосунки. Суд вважає, що в такому віці турбота батька для розвитку дитини є важливою, однак не визначальною, оскільки дитина в першу чергу потребує материнської любові та турботи. Суд вважає, що доводи відповідача щодо вчинення перешкод з боку позивача у побаченні з дитиною не виправдовують його пасивну поведінку впродовж тривалого часу та відсутність з його боку проявів турботи про дитину на чому наполягає позивач та в чому є необхідність для гармонійного розвитку дитини. Разом з тим, суд вважає, що факт оспорювання батьківства в суді, не відвідування доньки за її місцем проживання з матір`ю та бабусею, недостатній розмір аліментів, на чому наголошує позивач, бажання матері захистити інтереси малолітньої доньки в майбутньому, не можуть вказувати на необхідність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки [PERSON] , вік якої на момент ухвалення рішення суду становить лише два роки та дев`ять місяців. Суд вказує на необхідність істотно змінити відповідачем своє ставлення до виховання доньки, зокрема періодично відвідувати, проводити з нею більше часу, проявляти турботу та любов, зважаючи на подальше зростання дитини. Суд звертає увагу, що обов`язок обох батьків забезпечити можливість дитини у достатньому спілкуванні як з батьком так і з матір`ю, незалежно з ким проживає дитина. Тому, у разі наявності спірних питань сторони не позбавленні права на визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. Щодо висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, то суд зазначає наступне. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 19 СК України визначає участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що наданий у дані справі висновок носить формальний характер, наданий без достатнього обґрунтування. Не зрозуміло, чим саме керувався орган опіки та піклування, за умови, що на засіданні комісії надавали пояснення обидві сторони та було відомо про вік дитини, у зв`язку з чим є незрозумілим висновок про відповідність позбавлення батьківських прав інтересам дитини. Неактивна участь батька в спілкуванні з дитиною викликана, на переконання суду, тривалими напруженими відносинами між сторонами, проживанням відповідача окремо від доньки та неможливістю щоденного спілкування засобами телефонного чи електронного зв`язку через вік дитини. Також, суд враховує і таку обставину, що дитина з народження проживає з матір`ю, а неприязні стосунки між сторонами не сприяють здійсненню відповідачем його батьківських прав та виконанню батьківських обов`язків. Необізнаність батька про стан здоров`я дитини, неактивність батька, який сплачує аліменти, в з`ясуванні питання, як витрачаються матір`ю дитини кошти, не свідчить, на переконання суду, про те, що батько не цікавиться її захопленнями, улюбленими іграшками чи стравами, підготовкою дитини до самостійного життя, тому не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд вважає, що такі обставини можуть свідчити не на користь обох батьків, які не бажають досягти сталого приязного спілкування в інтересах своєї малолітньої дитини, враховуючи чутливість правовідносин, що виникли між сторонами щодо виховання дитини. В даному випадку органом опіки та піклування не взято до уваги найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і саме цьому повинна приділятися особлива увага. Тому суд вважає вказаний висновок таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки він спрямований на розірвання сімейних зв`язків та означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення дитини спорідненості з батьком, а це може вважатися виправданим лише за виняткових обставин, коли поведінку батька неможливо змінити на краще. Також, суд вважає безпідставним посилання органу опіки та піклування у висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним, оскільки на підтвердження вказаного висновку не надано жодного доказу. Судом не встановлено протиправної поведінки батька відносно дитини, які б давали підстави для висновку про негативний та шкідливий вплив відповідача на доньку, тоді як позбавлення дитини спорідненості з батьком матиме негативний вплив на нормальний, гармонійний, всебічний розвиток дитини та її самоусвідомлення. Також, суд встановив, що батько дитини - [PERSON] бажає виконувати свої батьківські обов`язки та заперечує щодо позбавлення батьківських прав, що вбачається із відзиву на позов та пояснень останнього у судовому засіданні. При цьому, суд звертає увагу, що позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькові щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено. Так, у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №209/2821/15-ц (провадження №61-2357св18), від 21.11.2018 року у справі №201/6232/17 (провадження №61-41214св18) визначено поняття ухилення батьків від виконання своїх обов`язків та зазначено про необхідність встановлення судом доведеності факту винної поведінки відповідача у спорі вказаної категорії. Верховним Судом роз`яснено, що так як позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка має серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини, встановлені статтею 166 СК України, то позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України щодо підстав позбавлення батьківських прав є усталеною. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Враховуючи відсутність винної поведінки та свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає спілкуватися із донькою, утримує дитину шляхом сплати аліментів, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. До того ж, суд виходить із захисту інтересів дитини та, всупереч висновку органу опіки та піклування вважає, що не є доцільним позбавляти відповідача батьківських прав, оскільки це сприятиме відчуженню між батьком і дитиною та позбавленню дитини природних прав на виховання, захист її інтересів та прав з боку батька, оскільки такі права виникають із факту кровної спорідненості батька з дитиною. Відтак, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК). Так як позов [PERSON] не підлягає задоволенню, то понесені нею судові витрати покладаються на неї та не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed