Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розподіл майна, набутого подружжя під час шлюбу, вказуючи, що 04 березня 1995 року Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів в м. Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що 04 березня 1995 року складено відповідний актовий запис № 401. Від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем у них не склалося, шлюбні відносини між ними було припинено, подальше спільне життя і збереження сім?ї неможливе. Крім того зазначає, що з лютого 2014 року не проживають однією сім?єю та не ведуть спільного господарства. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року у справі № 761/7342/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач зазначає, що після того як чоловік її покинув, вона разом з дітьми проживала в будинку придбаному з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Однак, після розлучення відповідач примусово виселив їх з будинку. Зазначає, що за час шлюбу спільно з відповідачем було набуте (придбане) майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: 59/200 (п?ятдесят дев?ять двохсотих) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; автомобілі, куплені відповідачем за спільні кошти. Позивач зазначає, що вищезгадане нерухоме майно зареєстровано на ім?я відповідача згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 3941 від 19 вересня 2007 року. Добровільно поділити набуте за час спільного сумісного проживання майно відповідач не бажає. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду з позовом, в якому просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте під час шлюбу, а саме: 59/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею право приватної власності на частину майна, набутого під час шлюбу, а саме: 59/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 10 листопада 2016 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте під час шлюбу, а саме: 59/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2007 року серії ВКА № 164826 та визнати за нею право приватної власності на частину майна, набутого під час шлюбу, а саме: 59/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2007 року серії ВКА № 164826. 05 червня 2018 року до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач зазначає, що за час шлюбу спільно з відповідачем було набуто (придбано) майно, що належить на праві спільної сумісної власності, а саме: - 59/200 (п?ятдесят дев?ять двохсотих) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене майно зареєстроване на ім`я відповідача згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 3941 від 19 вересня 2007 року; - автомобіль Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Позивач зазначає, що даний автомобіль згідно відповіді Територіального сервісного центу № 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області було зареєстровано 20.04.2010 року за [PERSON] , [INFO] . Позивач звертає увагу суду, що 07.11.2014 року вказаний автомобіль був знятий з обліку для реалізації та відповідач [PERSON] продав його без її згоди та грошей після реалізації даного автомобіля вона не отримувала. Позивач зазначає, що ринкова вартість даного автомобіля складає 6 300 доларів США, що на момент подачі змін до позовної заяви згідно курсу НБУ складає 164 556 (сто шістдесят чотири) гривні 00 копійок. Крім того, зазначає, що даний автомобіль було придбано під час шлюбу і він належить їй на праві спільної сумісної власності. Враховуючи вищевикладене, позивач остаточно просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя майно, набуте під час шлюбу, а саме: 59/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2007 року серії ВКА № 164826 та визнати за нею право приватної власності на з 59/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 19.09.2007 року серії ВКА № 164826; стягнути з [PERSON] половину вартості автомобіля Volkswagen Transporter, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , в розмірі 82 278 (вісімдесят дві тисячі двісті сімдесят вісім) гривень 00 копійок, який був зареєстрований 20.04.2010 року за [PERSON] , [INFO] , згідно даних Регіонального сервісного центру МВС у Київській області. 23 травня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій відповідач зазначає, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідач за первісним позовом зазначає, що 19 вересня 2007 року у шлюбі разом з позивачем за первісним позовом була придбана 59/200 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] . Відповідач за первісним позовом стверджує, що 20 січня 2008 року в інтересах сім`ї ним було взято позику у розмірі 10 00 ( десять тисяч) доларів США для поліпшення житлових умов шляхом розбудови зазначеного нерухомого майна у [PERSON] , про, що свідчить розписка, та про що було повідомлено позивачу за первісним позовом. Крім того зазначає, що 26 грудня 2013 року в інтересах сім`ї був оформлений споживчий кредит у ПАТ КБ «Приватбанк» та за зазначеним споживчим кредитом утворилась заборгованість у розмірі 627 251 (шістсот двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одна) гривня 21 копійка та за угодою № SAMNDN86000742058321 від 11.06.2014 року 5 399 (п`ять тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 42 копійки. Відповідач звертає увагу суду, що протягом шлюбного життя разом з позивачем за первісним позовом бралися споживчі кредити в інтересах сім`ї, які витрачалися на будівництво, ремонт та оздоблення приміщень зазначеного нерухомого майна, придбання меблів, побутової техніки у зв`язку з чим вважає, що зобов`язань за зазначеними борговими зобов`язаннями покладається на позивача за первісним позовом. Відповідач за первісним позовом просить визнати борг 10 000 (десять тисяч) доларів США та борг за споживчим кредитом № SAMNDN51000130701667 від 26.12.2013 року у розмірі 627 251 (шістсот двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят одна) гривня 21 копійка, Угодою № SAMNDN86000742058321 від 11.06.2014 року у розмірі 5 399 (п`ять тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 42 копійки сумісно набутими за час шлюбу борговими зобов`язаннями. Стягнути з [PERSON] від суми сумісно набутого за час шлюбу боргового зобов`язання в розмірі 446 732 (чотириста сорок шість гривень сімсот тридцять дві) гривні 98 копійок. 09 серпня 2018 року до суду надійшло заперечення на зустрічний позов, в якому позивач [PERSON] вважає позовні вимоги зустрічного позову незаконними, безпідставними та необґрунтованими та просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 3941 від 19 вересня 2007 року в період шлюбу було придбано 59/200 (п?ятдесят дев?ять двохсотих) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом стверджує, що даний будинок було придбано за кошти, які її мама, [PERSON] зняла з депозитного рахунку № [NUMBER] відкритого в ВАТ «Фінексбанк» 06.02.2007 р. Сума на депозитному рахунку складала 305 000 (триста п`ять) тисяч гривень 00 копійок та саме з них за 55 900 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот) гривень було придбано 59/200 (п?ятдесят дев?ять двохсотих) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом зазначає, що в додатках до зустрічного позову відповідач за первісним позовом долучає розписку від 20 січня 2008 року, в якій вказано, що він бере 10 000 (десять тисяч) доларів США у [PERSON] позику ніби то на сімейні потреби та зобов?язувався повернути позику - 01.01.2010 року. Проте, виникають сумніви у справжності і достовірності даного документу. Крім того зазначає, що розписка не є офіційним документом, нотаріально не завірена, договір позики не складений належним чином. Позивач за первісним позовом зазначає, що зі сторони [PERSON] не виникало питання щодо повернення коштів. Позивач за первісним позовом стверджує, що розписка, не є офіційним документом (договором позики). Крім того, по ній сплив строк позовної давності у зв`язку з чим не може бути використана, як документ для пред`явлення боргового зобов`язання. Також зазначає, що відповідачем за первісним позовом надана довідка ПАТ КБ «Приватбанк» від 23.05.2018 р. за № 0000001105491302, в якій заборгованість [PERSON] [INFO] , за угодою № SAMDN51000130701667 від 26.12.2013 року становить 627 251 (шістсот двадцять сім тисяч двісті п?ятдесят одна) гривня 21 копійка і за угодою № SADN86000742058321 від 11.06.2014 року 5 399 (пять тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 42 копійки. Позивач за первісним позовом зазначає, що кредитне зобов?язання [PERSON] укладав з ПАТ КБ «Приватбанк» 26.12.2013 року, кредитний ліміт без згоди [PERSON] становив в розмірі 15 000 (п?ятнадцять тисяч) гривень. Позивач за первісним позовом стверджує, що з лютого 2014 року відповідач за первісним позовом пішов з сімї, створивши нову сім`ї. Крім того зазначає, що про кредитне зобов`язання перед банком відповідача за первісним позовом не знала і документів про взяття даного кредиту не бачила, не була поручителем, договір про укладання даного кредиту не підписувала. Таким чином, вважає, що кошти, які були взяті в кредит відповідачем за первісним позовом пішли на особисті потреби, а не на потреби сім`ї, у зв`язку з чим вони не можуть бути спільною сумісною власністю подружжя. Також зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року у справі № 761/7342/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином, вважає, що заборгованість, яка виникла з 2015 року по 2018 рік по кредитному договору її не стосується. Крім того, стверджує, що відповідач за первісним позовом має борг по зобов`язанню зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] згідно виконавчого провадження № 48638408. Станом на 22.06.2018 року заборгованість по сплаті аліментів становить 61 100 (шістдесят одна тисяча сто) гривень 00 копійок. 09 жовтня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якому [PERSON] вказує, що наведені обставини не відповідають дійсності та надані докази не мають жодного відношення до справи. Відповідач за первісним позовом зазначає, що твердження [PERSON] про те, що частина будинку була придбана її матір`ю, [PERSON] , що підтверджується копією Договору банківського вкладу від 06.02.2007 року та копією довідки з ВАТ «ФІНЕКСБАНК» від 21.07.2015 року, не відповідає дійсності, оскільки надані документи жодним чином не являються належними, допустимими, достовірними. Крім того стверджує, що у вищезгаданій довідці міститься інформація, про те що договір був укладений 06.02.2007 року та закінчив свою дію 06.02.2009 року, а частина будинку була придбана 19.09.2007 року. Також відповідач за первісним позовом зазначає, що позивач за первісним позовом вводить суд в оману щодо розписки від 20 січня 2008 року, відповідно до якої було взято позику в інтересах сім`ї у [PERSON] , оскільки вона була присутня при отриманні позики та [PERSON] не звертався до суду про стягнення заборгованості, оскільки знаходиться в дружніх стосунках з ними. Крім того, зазначає, що позивач за первісним позовом не надавала згоду на укладення Кредитного договору від 26.12.2013 року, проте їй було відомо про цей факт. Також зазначає, що борг по сплаті аліментів не має відношення до даного спору. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 16 серпня 2018 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2021 року суддею Кравчук Ю.В. прийнято дану цивільну справу до свого провадження після повторного автоматичного розподілу у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позовні вимоги про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу просила задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечила. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні визнав вимоги первісного позову в частині визнання спільною сумісною власністю та поділу 59/200 частини житлового будинку, щодо стягнення з відповідача половини вартості автомобіля заперечував, просив задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Щодо позовної вимоги [PERSON] про розподіл майна, набутого подружжям під час шлюбу. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів в м. Києві, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 04 березня 1995 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 401, після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (т.1, а.с. 81). У шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.223, 225). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2015 року по справі № 761/7342/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Договору купівлі-продажу 59/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 19 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. 19 вересня 2007 року за реєстровим № 3941, [PERSON] купив у [PERSON] 59/200 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: [ADDRESS] . Згідно із п.19 Договору купівлі-продажу від 19 вересня 2007 року, згода дружини [PERSON] на купівлю чоловіком [PERSON] частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель у спільну сумісну власність, викладена в заяві серії ВКА № 164825, справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Запісочним О.В. за реєстровим № 3040 (т.1, а.с. 63, 76). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16695292 [PERSON] належить 59/200 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності (т.1, а.с.8). Судом досліджено, лист Територіального сервісного центру 3246 Регіонального сервісного центру МВС в Київській області від 17.01.2017 року № 35, відповідно до якого з 20.04.2010 року за [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано автомобіль Volkswagen transporter, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , кузов [NUMBER] та 07.11.2014 року вказаний автомобіль знятий з обліку для реалізації (т.1, а.с. 145). Відповідно до долученого доказу вартості автомобіля - інформації із сайту продажу автомобілів (т.1, а.с. 144), автомобіль Volkswagen transporter, 1998 року випуску, має ринкову вартість станом на момент подання заяви про збільшення позовних вимог 6 300 доларів США, що складало станом на момент подання заяви про збільшення позовних вимог 164 556 (сто шістдесят чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 00 копійок. З копії обстеження житлово - побутових умов дитини від 03 квітня 2015 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та їхні діти: [PERSON] , [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] , однак протягом останнього року [PERSON] з родиною не проживає (т.1, а.с.106). Вказана обставина підтверджується також листом Ірпінського навчально-виховного комплексу «Школа І-ІІ ступенів - Коцюбинського гуманітарного ліцею» від 24.03.2015 року № 62, відповідно до якого зазначено, що [PERSON] пішов із сім`ї у лютому 2014 року (т.1, а.с. 105). Згідно акту перевірки житлових умов від 21 лютого 2015 року, складеного депутатом селищної ради та членами комісії, станом на 21 лютого 2015 року за адресою: [ADDRESS] , проживали: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зі слів сусідів, батько [PERSON] не проживає разом з родиною з лютого 2014 року (т.1, а.с.107). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання про те, що проживала із позивачем та відповідачем на сусідніх вулицях, із подружжям [PERSON] познайомилася у 2012 році, їх діти навчалися в одному класі, свідок та позивач були разом в батьківському комітеті, спілкувалися, бували один в одного вдома. Свідок зазначила, що подружжя [PERSON] та двоє їх дітей проживало по [ADDRESS] , поступово відносини між [PERSON] та [PERSON] зіпсувалися, стало відомо, що в [PERSON] є інша сім`я, та у 2014 році він остаточно покинув [PERSON] з дітьми, та пішов до іншої сім`ї, при цьому морально тиснув на [PERSON] з метою, щоб вона переїхала з дітьми з будинку, відключав електрику, створював неможливі для проживання умови. Після офіційного розлучення відповідач вивіз речі [PERSON] та змінив замки у будинку. Про борги подружжя під час шлюбу свідку нічого не відомо. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II). Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved