Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30 грудня 2022 року він був звільнений з посади помічника командира Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій у зв`язку із закінченням терміну дії контракту. Вказує, що безпосередньо в день його звільнення відповідачем не було здійснено повний розрахунок і виплату всіх належних йому сум, які було сплачено лише 30 березня 2023 року. Зазначає, що відповідач зобов`язаний сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 31 грудня 2022 року по 30 березня 2023 року в розмірі 56\~887,04 грн. На підставі вищевказаного, він звернувся до суду з відповідним позовом в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2022 року по 30 березня 2023 року в сумі 56\~887,04 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року було прийнято позовну заяву та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 41), заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 27 листопада 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] 01 квітня 2016 року було прийнято на посаду помічника командира Дніпропетровського воєнізованого гірничого рятувального (аварійно-рятувального) загону за контрактом на підставі наказу №27 від 01 квітня 2016 року, та 30 грудня 2022 року було звільнено у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та наказу №НК-114/86 від 28 грудня 2022 року (а. с. 8-9). З відповіді Дніпропетровського воєнізованого гірничорятувального (аварійно-рятувального) загону Державної служби України з надзвичайних ситуацій №86 01-61/86 від 13 лютого 2023 року судом встановлено, що [PERSON] було повідомлено про те, що при звільненні йому було нараховано розрахункових коштів на суму 79\~124,82 грн., які не було виплачено через відсутність на рахунку відповідача грошових коштів, однак 01 лютого 2023 року було виплачено із суми заборгованості кошти в розмірі 7\~000 грн., а 07 лютого 2023 року - 14\~000 грн., та загальна сума заборгованості станом на 13 лютого 2023 року становить 49\~000 грн. (а. с. 10-11). Матеріалами справи підтверджено, що згідно наданої [PERSON] довідки про рух коштів на рахунку, позивачу сплачено загалом 70\~000 грн. (а. с. 16), а також позивач у позовній заяві зазначає, що заборгованість зі сплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні йому була сплачена у повному обсязі лише 30 березня 2023 року. Згідно із ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною 1 статті 94\~КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Частиною 1 статті 116\~КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені йому в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. У п. 2.2 рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 цього кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №607/14495/16-ц вказано, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що у цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належну оплату праці, що вбачається з наданих доказів, просив стягнути на його користь суму середньомісячного заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 31 грудня 2022 року (наступний день після звільнення) по 30 березня 2023 року (день виплати заробітної плати) за 64 календарних дні. За вищевикладених підстав, суд погоджується з позивачем щодо наявності у нього права на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. В той же час, суд звертає увагу на те, що в прохальній частині позовної заяви позивачем заявлено про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні але вказано початок періоду «31 січня 2022 року», що в купі з обставинами справи, змістом та обґрунтуванням позову, у тому числі датою звільнення 30 грудня 2022 року, та заявленим позивачем розрахунком за період з 31 грудня 2022 року по 30 березня 2023 року та кількістю робочих днів затримки 64 робочих дні, свідчить про допущення позивачем технічної помилки. При цьому, позивачем також було надано суду заяву про розгляд справи за його відсутності, тому з метою недопущення затягування процесу розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу та прийняти законне та обґрунтоване рішення з урахуванням вищезазначених обставин. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку передбачено, що нарахування виплат обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки розрахунку середньої заробітної плати, виданої Дніпропетровським воєнізованим гірничорятувальним (аварійно-рятувальним) загоном Державної служби України з надзвичайних ситуацій за №86 01-123/86 від 17 березня 2023 року, [PERSON] була нарахована заробітна плата: за жовтень 2022 року в розмірі 25\~106,66 грн.; за листопад 2022 року - 29\~113,77 грн., а його середньоденний заробіток складає 888,86 грн. (а. с. 12). Кількість робочих днів за період з 31 грудня 2022 року по 30 березня 2023 року становить 64 робочих дні, відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить: 888,86 грн. х 64 роб. дні = 56\~887,04 грн., і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням встановлених обставин справи та враховуючи наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що відповідачем дійсно порушені права позивача, тобто, наявні правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, стороною відповідача не було надано суду своїх заперечень щодо викладених у позовній заяві обставин чи наданого позивачем розрахунку. Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку встановив, що він відповідає положенням Порядку №100, а тому вимога щодо стягнення з відповідача 56\~887,04 грн. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги задоволення позовних вимог у повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в розмірі 1\~073,60 грн.

Outcome: approved