Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Банк Форвард» (далі - АТ «Банк Форвард»), третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 27.06.2017 вона була призначена на посаду головного фахівця відділу адміністрування та супроводження продаж Управління споживчого кредитування АТ «Банк Форвард». 17.11.2020 вона була переведена на посаду головного фахівця сектору операційних ризиків Управління ризик-менеджменту АТ «Банк Форвард». 07.02.2023 Національним банком України було прийнято рішення №49-рш/БТ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а 07.03.2023 рішення №90-рш про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард». Була розпочата процедура ліквідації банку, повноваження по ліквідації банку делеговані Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 15.03.2023 її письмово попередили про зміну істотних умов праці. Оскільки запропоновані умови праці її не влаштовували, то 15.03.2023 вона подала заяву про звільнення її з роботи з 20.03.2023 у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці. 15.03.2023 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Міхно С.С. підписав наказ №31-К про звільнення її з роботи з 20.03.2023 на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. 18.03.2023 вона захворіла, це були неробочі дні, тому 20.03.2023 в останній робочий день вона звернулась до лікаря, який видав листок непрацездатності №7250829-2013695191-1, який через важкий перебіг хвороби (вона захворіла на COVID-19) продовжувався до 28.03.2023. Про хворобу вона повідомила банк. 29.03.2023 після одужання вона прибула в банк і отримала трудову книжку, оплату по лікарняному від роботодавця вона отримала 11.04.2023. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки звільнення відбулось під час ліквідації банку та за ініціативи роботодавця. Відповідно до приписів ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. Першим робочим днем, наступним за днем тимчасової непрацездатності є 29.03.2023 таким чином, а відповідач порушив вимоги законодавства, оскільки в наказі про звільнення вказано дату звільнення 20.03.2023. Крім того, відповідач, видавши наказ від 14.03.2023 №30 грубо порушив в односторонньому порядку умови трудового договору від 26.06.2017 №13827, відповідно до п.7.3. якого зміни та доповнення до якого вносяться тільки за взаємною згодою сторін. Її згоди на підписання наказу від 14.03.2023 №30 ніхто не запитував, рішення було прийнято роботодавцем в односторонньому порядку. Її середньоденна заробітна плата становить 1087,37 грн. Вимушений прогул тривав з 29.03.2023 по день поновлення на роботі. Очікувані витрати на правову допомогу становлять 1200 грн. Просила: зобов`язати відповідача поновити її на роботі на посаді головного фахівця з дати звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1087,37 грн. за робочий день (без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів) за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на її користь на підставі ст.44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. 04.05.2023 судом постановлено ухвалу про направлення справи для розгляду за підсудністю. 31.07.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач АТ «Банк Форвард» надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що у зв`язку необхідністю змін у штатному розписі та змінами в організації виробництва праці, що пов`язане зі зміною завдань та функцій деяких структурних підрозділів, змінами пріоритетності напрямків їх діяльності, зменшення обсягу роботи та певних функцій в роботі, 14.03.2023 уповноваженою особою видано наказ №30 «Про запровадження змін в організації виробництва та праці АТ «Банк Форвард». Цим наказом введено в дію з 21.03.2023 нову організаційну структуру та новий штатний розпис, запроваджено зміни, що пов`язані зі зміною істотних умов праці для працівників банку та попереджені працівники, яких ці зміни стосувались. 14.03.2023 [PERSON] була попереджена про зміну заробітної плати, зокрема про зменшення з 21.03.2023 окладу з 221000 грн. на 7000 грн. 15.03.2023 позивач ознайомилась з цими змінами та не погодилась з ними, написала заяву про її звільнення 20.03.2023 в зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці, що і стало підставою для її звільнення. 15.03.2023 був виданий наказ №31-к про звільнення [PERSON] з займаної посади відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України. З позивачкою було проведено усі розрахунки. Будь-яких заяв про перенесення дати звільнення чи відкликання своєї заяви про звільнення позивач не надавала, при написанні заяви про звільнення 15.03.2023 вона на лікарняному не перебувала. Отже звільнення позивача відбулось правомірно. Зазначений відзив приймається судом, оскільки він поданий в порядку та строки визначені чинним ЦПК України, підстави для продовження процесуального строку відсутні. Третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав письмові пояснення, в яких заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що з 08.03.2023 тривають заходи щодо виведення неплатоспроможного АТ «Банк Форвард» з ринку. Уповноваженою особою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб видано наказ №30 «Про запровадження змін в організації виробництва та праці АТ «Банк Форвард», яким затверджено та введено з 21.03.2023 нову організаційну структуру та новий штатний розпис, запроваджено зміни, що пов`язані зі зміною істотних умов праці для працівників банку та попереджені працівники, яких ці зміни стосувались. Позивач була попереджена про наступні зміни, проте відмовилась продовжувати роботу з такими змінами умов праці та подала заяву про звільнення з 20.03.2023. 15.03.2023 був виданий наказ №31-к про звільнення [PERSON] з займаної посади відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 44 КЗпП України працівнику при звільненні на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України виплачується вихідна допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Учасники справи в судове засідання не з`явились, позивач надала заяву про розгляд справи без її участі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «Банк Форвард» в період з 27.06.2017 по 20.03.2023. Трудові відносини були припинені на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з відмовою від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці, що підтверджується даними трудової книжки позивачки. 07.03.2023 Національним банком України було прийнято рішення №90-ршТ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард». 14.03.2023 відповідачем видано наказ №30 «Про запровадження змін в організації виробництва та праці АТ «Банк Форвард», яким затверджено та введено в дію з 21.03.2023 організаційну структуру та штатний розпис, запроваджено зміни, пов`язані зі зміною істотних умов праці для працівників банку. 15.03.2023 [PERSON] була попереджена відповідачем про зміну істотних умов праці, зокрема, про зміну з 21.03.2023 її окладу як головного фахівця відділу адміністрування та супроводження продаж Управління споживчого кредитування АТ «Банк Форвард» з 22100 грн. на 7000 грн, з чим позивач не погодилась. 15.03.2023 [PERSON] склала заяву про звільнення її з роботи з 20.03.2023 через відмову від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці. 15.03.2023 АТ «Банк Форвард» видав наказ №31-К про звільнення [PERSON] головного фахівця відділу адміністрування та супроводження продаж Управління споживчого кредитування з займаної посади 20.03.2023 в зв`язку з відмовою від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці. 20.03.2023 позивач склала заяву, адресовану банку, про неможливість прибуття для отримання документів при звільненні через лікарняний. Докази направлення цієї заяви відповідачу та отримання її ним суду не надані. В період з 01.03.2023 по 31.03.2023 позивач була непрацездатна, що підтверджується витягом є електронного реєстру листків непрацездатності. В період з 20.03.2023 по 31.03.2023 позивач була непрацездатна, що підтверджується лікарняним листом №7250829-2013695191-1. В березні 2023 року відповідач провів розрахунок з позивачкою при звільненні та виплатив їй оклад за березень 2023 року в розмірі 1921,73 грн., компенсацію за невикористану відпустку 6718,05 грн., вихідну допомогу в розмірі 22121,82 грн. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною 1 ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частинами 3, 4 ст. 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. \У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022\ Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Пунктом 6 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є, поміж іншого, відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника (ст. 47 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки. Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй всіх або частини повноважень Фонду має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що в АТ «Банк Форвард» в зв`язку з його ліквідацією та відкликанням банківської ліцензії відбулись зміни в організації виробництва і праці. Зазначені зміни стосувались зменшення розміру посадового окладу позивачки з 21.03.2023, про що вона була повідомлена відповідачем письмово 15.03.2023 та не погодилась на ці зміни і подала заяву про звільнення з 20.03.2023. 20.03.2023 позивач була звільнена з роботи на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно відбулось з ініціативи роботодавця, а тому з урахуванням перебування її на лікарняному з 20.03.2023 по 31.03.2023 відповідно до приписів ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» датою звільнення є дата, наступна за останнім днем непрацездатності. Суд вважає зазначені доводи помилковими, оскільки підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, визначені у ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Трудовий договір з позивачкою був припинений в зв`язку з її відмовою від продовження роботи в АТ «Банк Форвард» у зв`язку із зміною істотних умов праці, тобто не за ініціативою роботодавця. За таких обставин норми ч.1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на правовідносини, які виникли між сторонами не поширюються. Зазначене свідчить про необґрунтованість позовних вимог зобов`язати відповідача поновити позивачку на роботі на посаді головного фахівця з дати звільнення. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про поновлення [PERSON] на роботі, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ч.2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що лише при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, у задоволенні вимоги позивачки стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1087,37 грн. за робочий день (без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів) за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі, суд відмовляє. Також суд вважає необґрунтованою вимогу стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст.44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку. Судом встановлено, що в березні 2023 року АТ «Банк Форвард» нарахував та виплатив [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 22121,82 грн. Позивач вимагала стягнути з банку вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, проте жодним чином зазначену вимогу не обґрунтувала та не надала доказів на підтвердження стягнення такої допомоги саме в розмірі тримісячного середнього заробітку. При цьому у суду відсутній обов`язок суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує позивач, оскільки відповідно до приписів ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відзначає, що виплата вихідної допомоги відповідачем в розмірі середнього заробітку відповідає приписам ст. 44 КЗпП, яка передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Враховуючи обставини, встановлені у судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави судові витрати не відшкодовуються, оскільки у задоволенні позову було відмовлено, а позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed