Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить визначити, що частка [PERSON] , померлого [INFO] , у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] та належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , становить 1/2 частку, та визнати за ним право власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Позовну заяву мотивує тим, що 12 березня 2001 його батьки [PERSON] та [PERSON] розлучилися. Однак, під час шлюбу його батьками було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,3 кв.м, жилою площею 41,9 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. 20 вересня 1999 року, р. №4097. Право власності на квартиру зареєстровано Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 21 вересня 1999 року. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається, зокрема з частки у праві спільної сумісної власності на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , співвласником якої є його мати [PERSON] , а також 1/4 частки квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є він та мати померлого [PERSON] . Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. відкрито спадкову справу та 05 грудня 2022 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частки квартири [ADDRESS] . 03 жовтня 2023 року для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на частку у спірній квартирі [ADDRESS] , він звернувся до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П., однак нотаріусом було письмово роз`яснено, що видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину після смерті батька на частку у спірній квартирі, що є спільною сумісною власністю його батьків (як подружжя) є неможливою, у зв`язку зі смертю його батька, як співвласника спірної квартири, і з цією метою рекомендовано звернутися до суду. Відтак, він позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно після смерті батька у позасудовому порядку. Вказує, що частки його батьків, як співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , є рівними та становлять по 1/2 частки за кожним. І, оскільки спадкоємцями після смерті [PERSON] є він та [PERSON] , тому його частка як спадкоємця у спірній квартирі становить 1/4. 23 листопада 2023 року відповідач [PERSON] подала заяву, в якій визнала позов та вказала, що 26 червня 1998 року вона [PERSON] та [PERSON] одружилися. Після одруження їй присвоєно прізвище [PERSON] . В шлюбі у них народився син [PERSON] . Під час шлюбу ними, як подружжям, за спільні кошти було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,3 кв.м, жилою площею 41,9 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І., 20 вересня 1999 року, р. №4097. Договір купівлі-продажу було оформлено на неї. 12 березня 2001 року вона з [PERSON] розлучилася. Після розлучення прізвище не змінювала. [INFO] [PERSON] помер. Вона не заперечує, що квартира [ADDRESS] на дату відкриття спадщини належала їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Водночас вона не заперечує, що частки бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON] , як співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , є рівними та становлять по 1/2 частки за кожним. Відповідно, спадщина, яка відкрилася після смерті [PERSON] , зокрема, що стосується даної квартири, становить 1/2 частки. Позивач та його представник [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце його проведення, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. 27 листопада 2023 року позивач подав заяву про розгляд справи за його та його представника відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити, не заперечує проти прийняття рішення в підготовчому судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час, дату та місце його проведення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. В заяві від 23 листопада 2023 року просила розглянути справу по суті без її участі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце його проведення, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 27 листопада 2023 року представник відповідача [PERSON] подав клопотання, в якому вказав, що відповідач та її представник позов визнають та наполягають на його задоволенні, розгляд справи просять проводити без їх участі. Частиною третьою статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачем та задоволення позову у зв`язку з цим, суд враховує наступне. 26 червня 1998 року [PERSON] та [PERSON] одружилися. 12 березня 2001 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується довідкою, виданою Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 07 липня 2006 року №576-03.84, та свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Міськвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне 12 березня 2001 року, серії [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі 20 вересня 1999 року [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 20 вересня 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Кострикіним В.І. за р. №4097. 21 вересня 1999 року зазначена квартира зареєстрована Рівненським міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності на [PERSON] , записана в реєстрову книгу №148- за реєстровим №25-41005. [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Рівне 22 грудня 1998 року, серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 22 січня 2022 року, серії [NUMBER] . Щодо майна померлого [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. була відкрита спадкова справа. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є син померлого [PERSON] та мати померлого [PERSON] , що слідує з довідки від 29 травня 2023 року, виданої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. 05 грудня 2022 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/8 частки квартири за [ADDRESS] . 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. роз`яснено [PERSON] , що спірну квартиру його батьки набували під час зареєстрованого шлюбу, тобто квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. А так як співвласник, а саме [PERSON] , помер, не вбачається можливість виділу частки у спільному майні подружжя. В зв`язку з чим, це питання належить до компетенції суду. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При розгляді даної справи судом враховується те, що спірне майно було придбане [PERSON] 20 вересня 1999 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, а тому застосовуванню підлягають норми законодавства, як діяли на момент набуття права власності на спірне майно, а саме Закон України «Про власність» та Кодекс про шлюб та сім`ю у відповідних редакціях. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із частиною 1 статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Частиною 2 статті 29 КпШС України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. ст.7, ст.8, п. ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Зазначені норми Кодексу про шлюб та сім`ю України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто їх спростовує. Вищенаведені положення КпШС України кореспондуються з нормами СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Абсолютність презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як встановлено судом, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] . [PERSON] вказує, що дана квартира була придбана нею та [PERSON] під час шлюбу, як подружжям, за спільні кошти. Вона не заперечує, що частки бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON] є рівними та становлять по 1/2 частки за кожним. Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки вони не спростовуються будь-якими іншими належними та допустимими доказами, та визнаються сторонами по справі. З огляду на наведене, суд вважає доведеним як факт набуття спірного майна під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , так і той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя, у зв`язку з чим доходить висновку, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належало подружжю у рівних частках. Наведене дає підстави суду зробити висновок про обґрунтованість позовних вимог в цій частині та про наявність підстав для визнання об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та визначення частки у праві спільної сумісної власності на вказану квартиру: [PERSON] , який помер [INFO] , у розмірі 1/2 частки; [PERSON] в розмірі 1/2 частки. Що стосується позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на 1/8 часток квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , суд доходить до наступних висновків. Відповідно до положень статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, що відносно майна померлого [INFO] [PERSON] приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. була відкрита спадкова справа. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є син померлого [PERSON] та мати померлого [PERSON] 03 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Вовк Н.П. роз`яснено [PERSON] , що спірну квартиру його батьки набували під час зареєстрованого шлюбу. І так як співвласник, а саме [PERSON] , помер, не вбачається можливість виділу частки у спільному майні подружжя, в зв`язку з чим, це питання належить до компетенції суду. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового, позивач не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/4 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд приймає визнання відповідачами позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів), а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved