Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму грошових коштів у розмірі 19137,67 грн та судові витрати у розмірі 2182,20 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», правонаступником якого є ПАТ АТ «УКРГАЗБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання автомобілю в розмірі 21 540,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитними коштами 11,9 % річних. Банк свої зобов`язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти. В свою чергу, позичальник умови кредитного договору не виконував, тому Банк звернувся за захистом своїх прав в суд з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави, яка була задоволена Дзержинським районним судом м. Харкова 23.02.2010 року. Після набранням чинності рішенням суду відповідач звернувся до АБ «УКРГАЗБАНК» з заявою про добровільний продаж залогу та проведення реструктуризації боргу, у зв`язку з чим між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до кредитивного договору № 43 від 30.10.2011 р. Але в порушення досягнутих умов Додаткової угоди до кредитного договору Позичальник свої зобов`язання не виконав взагалі і АБ «УКРГАЗБАНК» був вимушений вдруге звернутись за захистом своїх прав кредитора до суду з позовною заявою до Боржника за невиконання умов додаткової угоди від 29.11.2011р. про стягнення суми заборгованості станом на 19 березня 2012 року в розмірі 63 056,77 грн., в тому числі 39 904,42 грн. поточна заборгованість по кредиту, 22 800,00 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 78,34 грн. - поточна заборгованість по нарахованим відсоткам та 274, 01 грн. - прострочена заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам. 13 липня 2012 року Дзержинським районним судом міста Харкова в справі № 2011/7663/12 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 63 056, 77 грн. та суми судового збору в розмірі 630, 57 грн. позовні вимоги були задоволені. Оскільки рішення суду [PERSON] добровільно не виконав - кредитор був вимушений направити виконавчий лист до відповідного органу державної виконавчої служби для примусового виконання Рішення. В процесі примусового виконання Рішення органами ДВС з Боржника на протязі кількох років стягувались кошти в рахунок виконання Рішення суду. Лише в 2020 році Боржник остаточно сплатив суму боргу та виконавчого збору на рахунок Шевченківського ВДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який (ВДВС) в свою чергу перерахував суму боргу в рахунок остаточного погашення заборгованості за Кредитним договором, встановленої рішенням суду від 13.07.2012р. - 20.12.2020 року. Таким чином, зобов`язання [PERSON] перед АБ «УКРГАЗБАНК», встановленого рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від «13» липня 2012 року в розмірі 63 056, 77 грн. було виконане боржником в примусовому порядку лише через 8 років. Враховуючи тривале невиконання Боржником свого зобов`язання перед АБ «УКРГАЗБАНК», встановленого рішенням суду, а також те, що позичальник порушив виконання взятих на себе зобов`язань за Додатковою угодою до Кредитного договору, зокрема, жодним чином не виконав її умови та не повернув кредитні кошти і не сплатив проценти за їх використання, в зв`язку з чим Банк був вимушений звернутись з позовом до суду - то за таких обставин Банк має законне право на відшкодування та стягнення з боржника 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов`язання, встановленого рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова в справі № 2011/7663/12 від 13 липня 2012 року. За порушення Позичальником виконання своїх зобов`язань, Банком у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України були нараховані 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язання з повернення грошових коштів та погашення заборгованості за Кредитним договором № 43 від «30» березня 2006 року, встановленого рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова в справі № 2011/7663/12 від «13» липня 2012 року: - 5 300, 92 грн. - 3% річних за період з 12.03.2017р. по 20.12.2020р.; - 13 836, 75 грн. - збільшення суми заборгованості з врахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення заборгованості за період 12.03.2017р. по 20.12.2020р. Загальна сума заборгованості Відповідача перед АБ «Укргазбанк» за несвоєчасність виконання зобов`язання з повернення грошових коштів та погашення заборгованості за Кредитним договором № 43 від «30» березня 2006 року, встановленого рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова в справі № 2011/7663/12 від «13» липня 2012 року становить 19 137, 67 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 22.06.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, так як згідно з вимогами ч. 6 ст. 19 ЦПК України поданий спір є малозначним, а тому у відповідності до ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. 06.09.2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надані докази, коли відповідачем були здійснені оплати за виконавчими провадженнями; у зв`язку з тим, що позивачем не надані докази прострочення виконання грошового зобов`язання, неможливо встановити час прострочення зобов`язання; позивачем не наданий розрахунок заборгованості; позивачем пропущений строк позовної давності. 07.12.2015 року відповідач сплатив останню суму боргу в сумі 14301,03 грн, що підтверджується квитанцією №53. 06.09.2023 року представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності, оскільки 20.06.2023 року позивач звернувся з вимогою про стягнення 5300,92 грн 3% річних та 13836,75 грн інфляційних збитків за період з 12.03.2017 року по 20.12.2020 рік, 07.12.2015 року відповідач сплатив останню суму боргу у розмірі 14301,03 грн, що підтверджується квитанцією №53, отже перебіг позовної давності починається з 07.12.2015 року, а відтак представник відповідача просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 03.11.2023 року представником позивача долучено до позовної заяви розрахунок заборгованості, отриманий представником відповідача в той же день. 24.11.2023 року представником позивача подано відзив на позову заяву із зазначенням того, що можливо відповідач вносив грошові кошти на виконання іншого зобов`язання в рамках іншого виконавчого провадження, зазначивши, що зобов`язання відповідача за рішенням суду виконане лише в 2020 році, боржник остаточно перерахував суму боргу в рахунок погашення заборгованості 20.12.2020 року в рамках виконавчого провадження №35693265. У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені в позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги, представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог та просив застосувати позовну давність до позовних вимог позивача. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.07.2012 року по справі №2011/7663/2012 ухвалено позов публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задовольнити; стягнути з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції заборгованість за додатковою угодою №2 від 29.11.2011 р. до Кредитного договору № 43 від 29.11.2006 року, у сумі 63056 грн 77 коп. Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини другої статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Так, представник позивача зазначає, що рішення суду виконано в примусовому порядку у грудні 2020 року, та у позовній заяві зазначає, що три відсотки річних та індекс інфляції нараховані за період з 12.03.20217 року по 20.12.2020 рік, що відповідає наданому розрахунку заборгованості, з якого вбачається лише часткове погашення заборгованості за зазначений період. Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1,3,4 ст.83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Всупереч вищезазначеним нормам, відповідачем суду не надано жодного доказу про виконання рішення суду в інший строк ніж зазначено позивачем, з клопотанням про витребування копії виконавчого провадження відповідач не звертався, самостійно копії постанови про закінчення виконавчого провадження суду не надав, копії квитанції про виконання саме рішення суду по справі №2011/7663/2012 суду не надано. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного виконання судового рішення, а відтак саме відповідач повинен довести, що ним виконано рішення суду в даному випадку. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України.) Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (стаття 267 ЦК України). Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Верховний Суд неодноразово виснував, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, представник позивача зазначає, що рішення суду виконане в примусовому порядку у грудні 2020 року, з позовними вимогами звернувся до суду 21.06.2023 року, представником відповідача надано квитанцію №56 від 07.12.2015 року про сплату коштів у розмірі 14301,03 грн у виконавчому провадженні №32519131, проте згідно розрахунку заборгованості представника позивача 12.03.2017 року у відповідача була наявна заборгованість у розмірі 56035,46 грн, а за рішенням суду від 13.07.2012 року ухвалено стягнути заборгованість у розмірі 63036,77 грн. Таким чином, квитанція №56 від 07.12.2015 року не підтверджує відсутність заборгованості у відповідача за рішенням суду або її повне погашення, оскільки не узгоджується з наявним розміром заборгованості (зокрема суду не надано квитанцій про оплату іншої частини боргу за судовим рішенням, не надано доказів що зазначене виконавче провадження відкрито саме з виконання рішення суду по справі №2011/7663/2012) це є триваючим правопорушенням (тобто до остаточного погашення заборгованості відповідачем), та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Доказів виконання рішення суду 07.12.2015 року відповідачем суду не надано. Також, відповідно до статті 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ І Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено статтею 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211, карантин встановлено з 12 березня 2020 року та було неодноразово продовжено. При цьому Верховний Суд неодноразова виснував, зокрема справи №679/1136/21, №903/323/20, №487/1342/21, що всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично. Отже, у спірних правовідносинах строк позовної давності щодо вимог позивача, в силу п. 12 Розділу Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на момент подання позову не сплив та продовжується на строк дії карантину, а відтак клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів виконання рішення суду у 2015 році. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних у розмірі 5300,92 грн за період з 12.03.2017 року по 20.12.2020 рік та інфляційних витрат у розмірі 13836,75 грн за період з 12.03.2017 року по 20.12.2020 рік внаслідок невиконання рішення суду від 13.07.2012 року по справі №2011/7663/2012 обґрунтовані та підлягають задоволенню. Частиною 1 статті с141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при поданні позовної заяви представником позивача сплачено судовий збір у розмірі 2147,20 грн, а відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Також, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України визначено що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Пунктами 1 частини 3 зазначеної статті передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Положенням частини 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Так, абзацом 2 статті 177 ЦПК України (в ред. чинній на час подання позовної заяви) визначено, що у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Як вбачається з матеріалів справи позовна заява сформована в системі «Електронний Суд», тобто подана в електронній формі. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до поданої представником позивача накладної №6116501446602 вартість направлення відповідачу позовної заяви з додатками засобами поштового зв`язку становить 35 грн., а відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, загальна сума судових витрат, яка підлягає до стягнення з відповідача складає 2182,80 грн.

Outcome: approved