Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Мазницького Миколи Миколайовича звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, що придбане ними під час шлюбу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1997 року по 21.05.2002 року, за час якого ( до фактичного припинення шлюбних відносин) було придбане на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 02.07.2001 року за спільні кошти нерухоме майно, а саме квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я [PERSON] . Позивач зазначає, що відповідачка не проживає в спірній квартирі, потреби у житлі не має, тому він вважає за доцільне здійснити поділ вищевказаної квартири як спільно набутого у шлюбі майна. Про те, що він (позивач) фактично обмежений в користуванні вказаним спірним майном, він дізнався лише у січні 2019 року, коли не міг потрапити до спірної квартири, про що 25.01.2019 подав заяву до Чугуївського відділу Національної поліції України в Харківській області. На підставі викладеного [PERSON] просив в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на частини квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області Ковригіна О.С. відкрито провадження у цій справі, розгляд якої визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 25-26). У травні 2020 року представником відповідачки [PERSON] адвокатом Биченком А.О. наданий відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому міститься прохання про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з посиланням на те, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти, які були надані батьками [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] , які були отримані останніми від продажу 24.02.2001 року належної їм квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того на час придбання спірної квартири сторони разом не проживали, хоча шлюб не було розірвано. Зазначає, що питання поділу майна подружжя слід вирішувати за нормами КпШС України, який діяв на час придбання цього майна. Також просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] про поділ майна, посилаючись на те, що ще в травні 2016 року він в своїй апеляційній скарзі у справі № 636/3153/14-ц зазначав, що знав про те, що з моменту розірвання їх шлюбу відповідачка проживає в спірній квартирі з їх сином та новим чоловіком, але він не став здійснювати розподіл вказаної спільної квартири (а.с. 39-44, 88-90). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 року у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади справу передано в провадження судді Чугуївського міського суду Харківської області Карімову І.В., ухвалою якого від 21.08.2020 року справу прийнято до провадження та призначено її розгляд по суті (а.с.47-49). Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст.128-130 ЦПК України, надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, підтримали свої правові позиції по справі. Суд,\~розглянувши матеріали\~справи,\~повно та\~всебічно дослідивши\~надані докази\~в їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як зазначено впозовній заяві та не спростовується відповідачкою та наданими матеріалами справи, що з 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 21 травня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Чугуївського міського управління юстиції шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 21 травня 2002 року, актовий запис №88. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачу присвоєно [PERSON] (а.с.6). Учасники справи не заперечують, що сторони на теперішній час перебувають у новому шлюбі. На підтвердження цього стороною позивача надана копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 17 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) зареєстрували шлюб 17.06.2005 року, актовий запис 314 (а.с.5). Як вбачається з відповіді Чугуївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 02.05.2019 за № 845 згідно з реєстраційними матеріалами Бюро станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Чугуївською державною нотаріальною конторою від 02.07.2001 року, р.№ 1235 (а.с.16). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України» зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище, сторонами укладено шлюб та майно у власність придбано до 01 січня 2004 року, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за положеннями КпШС України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені у ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.ч.1, 2\~ст. 70 СК України\~ у\~разі поділу\~майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором.\~При вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно, а саме квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц. У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами. Відповідачка належних та допустимих доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна за кошти, які були надані їй батьками, не надала. Сам факт продажу батьками позивачки належної їм квартири 24.02.2001 року без зазначення їх подальшого цільового застосування саме на придбання спірної квартири, не є доказом на спростування презумпції спільності майна сторін у справі. Під час розгляду справи в суді представник відповідачки адвокат Биченко А.О. заявив про застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц). \~ Статтею\~72\~СК України\~передбачено,\~що позовна\~давність не\~застосовується до\~вимог про\~поділ майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~якщо шлюб\~між ними\~не розірвано(ч.1). До\~вимоги про\~поділ майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки(ч.2). Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вагомі правові висновки щодо визначення моменту перебігу позовної давності викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), а саме: - можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (п.48); - аналіз ст. 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов (п.59); - позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (п.60). Суд відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує ці висновки при виборі і застосуванні норми права до виниклих правовідносин. Крім того, суд при визначенні моменту перебігу позовної давності також враховує: момент, коли позивач знав, мав можливість або повинен був дізнатися про порушення свого права на майно; обставини, за яких таке порушення могло розпочатися чи існувати після припинення шлюбу сторін; наявність чи відсутність поважних причин пропущення, переривання, поновлення позовної давності, підтверджених належними та відповідними доказами. Як вбачається з матеріалів справи сторони розірвали шлюб ще 21.05.2002 року, між ними виникав спір про утримання їх неповнолітньої дитини та позбавлення позивача батьківських прав щодо сина, який проживав з матір`ю; наявність у позивача та у відповідачки нової сім`ї. З наданої представником відповідачки адвокатом Биченко А.О. копії апеляційної скарги [PERSON] від 20.05.2016 року у справі № 636/3153/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав вбачається, що [PERSON] після розірвання шлюбу не став провадити поділ сумісного майна, придбаного підчас шлюбу, а саме квартири в [ADDRESS] , в якій [PERSON] з їх дитиною та новим чоловіком проживає з моменту розірвання шлюбу по теперішній час. (а.с.88 зворот). Позивачем не надано до суду належних і допустимих доказів наявності поважних причин пропуску ним строку позовної давності, передбаченого статтею 72 СК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про поділ спільного майна слід відмовити за пропуском позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed