Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

28 листопада 2022 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якої послалась на те, що відповідач запропонував здійснювати догляд за позивачем посмертно, за що позивач погодилась залишити йому у власність частини своєї квартири. Певний час відповідач навідувався до позивача, оскільки проживає окремо, однак згодом перестав приходити, в той час як позивач продовжила проживати у своїй квартирі, оплачувати комунальні послуги з власної пенсії. 13 травня 2022 року позивач звернулась до юристів, від яких дізналась, що 06 квітня 2015 року вона уклала договір дарування частки своєї квартири, хоча вважала, що насправді уклала договір довічного утримання. Посилаючись на норми ст.ст.229-233 ЦК України та вказуючи, що не мала наміру дарувати своє єдине житло, у якому проживає дотепер, позивач просила суд визнати недійсним вказаний договір дарування. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2023 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті в судове засідання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року цивільну справі передано за підсудністю до амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2023 року цивільну справу було прийнято до свого провадження та залишено без руху та запропоновано позивачу у відповідний строк усунути недоліки її позову. 04 травня 2023 року позивачем на виконання вищевказаної ухвали від 24 квітня 2023 року подано позовну заяву в уточненій редакції, в обґрунтування якої позивач послалась на те, що відповідач запропонував позивачу здійснювати за нею догляд, за який позивач погодилась залишити у власність відповідача частину належної їй квартири. Оформленням необхідних документів з цього приводу займався відповідача, у зв`язку із чим 06 квітня 2015 року сторони прийшли до приватного нотаріусу ДМНО Ярославцевої І.В., де позивачу було подано на підпис договір дарування частки квартири без жодних пояснень щодо змісту такого документу. Таким чином, між сторонами фактично було укладено договір дарування, а не довічного утримання (догляду), як вважала позивач. Позивач була впевнена, що підписує саме договір довічного утримання (догляду), оскільки умови саме такого договору фактично обговорювались між сторонами. На підставі спірного договору дарування за відповідачем було зареєстровано право власності на належної позивачу квартири [ADDRESS] в той же день. Після цього відповідач певний період часу відвідував позивача, оскільки проживав окремо, а потім перестав, і позивач залишись проживати і до сьогодні однак у вказаній квартирі, оплачувати комунальні послуги та утримувати квартиру за власний кошт. Після звернення позивача до юристів 13 травня 2022 року вона дізналась який насправді договір підписала. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом в якому, посилаючись на те, що помилилась щодо правової природи правочину, який вчинила, та його наслідків, просила суд визнати недійсним спірний договір дарування. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків її позову ухвалено продовжити розгляд цивільної справи, який вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін з початку із призначенням підготовчого засідання. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляджу по суті у судове засідання. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав та за обставин, викладених в уточненій редакції позовної заяви, проти заочного розгляду справи не заперечували. Позивач також пояснила суду, що є особою похилого віку, має слабке здоров`я, є одинокою особою, а тому потребувала і потребує стороннього догляду, через що вона що і пристала на пропозицію відповідача про здійснення догляду за нею в обмін на половину належної позивачу квартири, яка є її єдиним житлом. Спочатку відповідач виконував свої обіцянки, а потім перестав, почав ставитись до неї вкрай негативно та грубо, позивач до моменту звернення до юристів у 2022 року була впевнена, що уклала з відповідачем саме договір довічного її утримання, а не дарування половини квартири, вважає, що відповідач її ошукав, скориставшись її віком та довірою. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву не скористався. Третя особа в судове засідання також не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, пояснень суду не подала, натомість надіслала лист і проханням провести розгляд справи за своєї відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників розгляду справи та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши позивача, її представника та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі ст.1268 ч.5 ЦК України внаслідок смерті свого чоловіка з 20 червня 2002 року стала одноосібним власником квартири [ADDRESS] , за адресою якої позивач зареєстрована та фактично мешкає з 18 жовтня 1983 року і дотепер, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією свідоцтва про право власності на житло, копією паспорту позивача, копією квитанцій про оплату комунальних послуг, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 06 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцевою Іриною Володимирівною за реєстровим №303 було посвідчено договір дарування частки квартири, укладений між сторонами по справі, за умовами якого позивач безоплатно передала у власність (подарувала) відповідачу частку квартири [ADDRESS] . На підставі цього договору за відповідачем в той же день відбулась державна реєстрація права власності на предмет договору дарування. Викладені обставини підтверджуються копією означеного договору, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому відповідно до змісту п.4 договору дарування частки квартири від 06 квітня 2015 року, що не спростовується іншими матеріалами цивільної справи та відповідає твердженням сторони позивача, на момент укладення вищевказаного договору дарування позивач вже була одинокою особою, вдовою з 2002 року. Крім того згідно копії паспорту позивача останній на момент укладення спірного договору дарування виповнилось повних 77 років, а згідно копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №023149 від 04 лютого 2010 року позивачу з 08 січня 2010 року та безстроково встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату, рекомендовано лікування у травматолога. Як встановлено в ході судового розгляду, не суперечить матеріалам цивільної справи та не заперечувалось сторонами, квартира [ADDRESS] є єдиним житлом позивача, у якому вона проживала до укладення спірного договору дарування та продовжує проживати і дотепер, здійснюючи утримання житла та сплачуючи житлово-комунальні послуги, що надаються за адресою цього житла самостійно. Викладені обставини підтверджуються і оригіналами квитанцій, довідкою та актом звіряння. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом ст.ст.717-719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом норм ст.ст.744-746, 748, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст.334 ЦК України (право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.). Нормою ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Положеннями ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України (зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В свою чергу, нормою ст.229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Положеннями ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Частиною 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Статтею 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи є визнання правочину недійсним. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. В цивільному праві встановлено презумпцію правомірності правочину, яка означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Недійсність правочину як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності правочину є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким правочином (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Різновидом правочину є договір (ст.202 ЦК України). Згідно із ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. За змістом ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. При цьому тлумачення ст.229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить). Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст.229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та ст.ст.203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Наведені вище правові висновки суду відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі №6-372цс16, а також у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року по справах №465/826/13-ц та №334/7904/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №759/17065/14-ц, від 18 листопада 2020 року по справі №202/2578/19, від 01 грудня 2022 року по справі №335/15805/17, від 24 травня 2023 року по справі №337/5653/19, від 02 серпня 2023 року по справі №138/246/22, від 15 вересня 2023 року по справі №522/12205/21. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшов підтвердження факт посвідчення 06 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим №303 договору дарування частки квартири, за умовами якого позивач безоплатно передала у власність (подарувала) відповідачу частку квартири [ADDRESS] . В той же час, в ході розгляду справи судом також встановлено, що на момент вчинення вказаного правочину позивачу виповнилось повних 77 років, що є похилим віком, позивач ще з 2002 року була вдовою та одинокою особою, а також з початку 2010 року та безстроково позивачу було встановлено третю групу інвалідності за загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату, рекомендовано лікування у травматолога, що в сукупності безумовно свідчить про наявність у позивача як на момент укладення спірного договору дарування, так і на даний час потреби у догляді та сторонній допомозі. Більш того, вищевказана квартира є єдиним житлом позивача, у якому вона зареєстрована та мешкала ще до укладення спірного договору дарування і продовжує мешкати одна до теперішнього часу, самостійно за власний кошт продовжує утримувати таке житло, сплачувати житлово-комунальні послуги, що надаються за його адресою, що свідчить про відсутність фактичної передачі такої квартири/її частки за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Викладені обставини в своїй сукупності та з огляду на безоплатне відчуження позивачем за спірним правочином половини частки належної їй квартири, яка є її житлом, фактично сторонній особі, за переконанням суду, безумовно підтверджують відсутність у позивача волевиявлення на укладення оспорюваного договору дарування, натомість вказують на розумність, логічність, а отже і обґрунтованість тверджень позивача про фактичну наявність у неї наміру на укладення з відповідачем на той час саме договору довічного утримання, якого (утримання, сторонньої допомоги) позивач потребувала і потребує дотепер. Таким чином, на момент укладення спірного договору дарування у позивача був наявний дефект сприйняття дійсної юридичної природи укладеного правочину, що є істотною помилкою в розумінні ст.229 ЦК України, яка мала місце на момент укладення спірного договору дарування. Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи правові наслідки спірного договору дарування для позивача в контексті значення житла для будь-якої особи, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і про необхідність їх задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved