Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

13.06.2019 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить: зобов`язати [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що йому належить 5/7 часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] . До вказаного будинку прилягає земельна ділянка, що знаходиться у його фактичному користування та межує з земельною ділянкою [PERSON] , у власності якого буд. [ADDRESS] . Відповідач незаконно перемістив межу, що розділяє земельні ділянки на декілька метрів у глиб території позивача і відмовляється перенести межу на попереднє місце, що порушує право власності позивача, тому він змушений звернутись до суду. Як на правові підстави позову посилається на ст. 391 ЦК України, ч. 1 ст. 96, ст. 152, ч. 2, 3 ст. 158, 104, 107 Земельного кодексу України. Ухвалою суду від 19.06.2019 року вказана позовна заява залишена без руху. 08.07.2019 року відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 24.09.2019 позивачем подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просить зобов`язати [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] на рівні 10,45 м від межі земельної ділянки під домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , у бік земельної ділянки під домоволодінням [ADDRESS] вздовж всієї земельної ділянки позивача, а також зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача шляхом знесення капітальної огорожі, яка змонтована на території земельної ділянки позивача. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 04 жовтня 2019 року в судовому засіданні долучено відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не визнає позов, посилаючись на те, що позивач не є землекористувачем земельної ділянки; позивач не є власником земельної ділянки, тому відповідно до ст. 106 ЗК України не може вимагати відновлення меж; на відведення земельної ділянки відповідача розроблялась проектна документація, межі земельної ділянки погоджувались між сусідами і відповідач жодним чином не вийшов за межі. 25.11.2019 подано відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що після набуття права власності або права користування нерухомим майном, до нового власника переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього хазяїна (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України). 25.11.2019 року залучено до участі у справі як третю особу Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області. 31.01.2020 надійшли пояснення Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, відповідно до яких, представник просить розглянути справу без його участі, посилаючись на те, що предметом спору є конфігурація земельних ділянок приватної форми власності. 29 травня 2020 року у підготовчому засіданні по справі призначено будівельно-технічну експертизу. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. 04 травня 2022 року до суду надійшли матеріали справи та повідомлення про неможливість дачі висновку у зв`язку з відмовою [PERSON] від проведення експертизи та її оплати. 06 травня 2022 року поновлено провадження у справі. 19 липня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні змісту позову. Також пояснив, що відповідач почав будувати паркан і зайняв його земельну ділянку, але поліцію він не викликав. У нього відсутні кошти для сплати експертові за проведення експертизи, тому експертизу не провели. При цьому зазначив, що не збирається сплачувати за експертизу, якщо вона не виявить порушень меж земельної ділянки, та з геодезичною зйомкою він не погоджується, вважає її недостовірною. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів порушення меж земельної ділянки. Вважає позов необґрунтованим і просив відмовити у задоволенні позову. Представник Миколаївської міської ради в жодне судове засідання не з`явився, причин не повідомив, пояснень не надав. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 5/7 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання (догляду) від 29.11.2016, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. (а.с. 6-14). Вказаний житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] , кадастровий № 4810136300:03:012:0010. Позивач стверджує, що відповідач незаконно перемістив межу, що розділяє земельні ділянки на декілька метрів у глиб його території, що порушує його право власності. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 3 ст. 120 ЗК України (у редакції на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). В матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про те, що попередньому власнику належала земельна ділянка на праві власності. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. За приписами ч. 4 вищезазначеної статті земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Частиною 1 ст. 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що на момент відчуження житлового будинку (на підставі договору довічного утримання) спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних справ згідно зі ст. 79-1 ЗК України та на даний час не сформована, не належала попередньому власнику на праві власності, а тому позивач не є власником земельної ділянки, проте є землекористувачем. Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства. У частинах другій, третій статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відповідно до положень ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, матеріалів Державного фонду документації із землеустрою та оцінки земель, матеріалів топографо-геодезичних робіт. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розробляється за рішенням власника (розпорядника) земельної ділянки, землекористувача. Як вбачається із матеріалів справи, 08.05.2009 ТОВ «ВЛАСНА ЗЕМЛЯ» складена технічна документація із землеустрою щодо складання документу (державного акту), що посвідчує право власності на земельну ділянку громадянки України [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; межі земельної ділянки відповідача [PERSON] встановлені, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер. Позивач заявляє про переміщення межі земельної ділянки відповідача у бік позивача (накладення земельних ділянок), проте належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин та того, що його право порушено за рахунок земельної ділянки, яка належить відповідачу, суду не надано. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Доказів переміщення межі земельної ділянки відповідача або іншого порушення прав позивача з вини відповідача матеріали справи не містять. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право [PERSON] порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста». Призначена під\~час здійснення\~судового провадження\~за клопотання\~позивача будівельно-технічна\~експертиза не\~була проведена,\~оскільки позивач\~не сплатив\~її вартість,\~а відтак\~останній в\~такий спосіб\~розпорядився своїми\~процесуальними правами.Вказане свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі. При цьому, судом було роз`яснено позивачу наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст. 109 ЦПК України. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Бездіяльність позивача, а саме несплата вартості призначеної судом експертизи, надає суду можливість у порядку статті 109 ЦПК України відмовити у визнанні обставин, для з`ясування яких була призначена експертиза, а саме порушення меж земельної ділянки. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). За наведених обставин, суд не вбачає жодних правових підставі для задоволення позову [PERSON] , а тому в його задоволенні слід відмовити. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Виходячи з вищезазначеної норми чинного законодавства, судовий збір, сплачений позивачем, у зв`язку з відмовою у позові, слід залишити за останнім.

Outcome: dismissed