Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову зазначив, що 12.08.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 163 000 грн., строком до 12.08.2015 року. За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами. Відповідно до п. 7 договору позичальник зобов`язаний: повернути суму позики в строк; сплатити всі відсотки за користування грошовими коштами; у разі несвоєчасного повернення суми позики в строк, сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочки. Додатковою угодою № 1 від 04.08.2014 р. п. 1 договору викладено у новій редакції: «Позикодавець передає на умовах договору у власність позичальнику грошові кошти у сумі 163 000 грн., котрі є еквівалентом 20 000 доларів США, які позичальник має повернути в строк, передбачений договором. За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами». У встановлений строк зобов`язання по поверненню коштів відповідачем виконані не були. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про виконання зобов`язання за договором позики, проте всі заяви були залишені без відповіді, а зобов`язання без виконання. У зв`язку з невиконанням зобов`язань відповідачем, позивач скористався можливістю позасудового врегулювання спору шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. З моменту визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, а саме з 2023 року у позивача виникли підстави для звернення до суду за захистом порушеного права, не відновленого у межах позасудового врегулювання. Таким чином, заборгованість за договором позики від 12.08.2013 р. становить 1 437 145,98 грн., яка складається з: суми основної заборгованості неповернутої позики - 731 372,00 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США; відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних від суми позики - 372 999,72 грн., що еквівалентно 10 200 доларів США; пені в розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочення - 266 950,78 грн., що еквівалентно 7 300 доларів США; 3% річних від простроченої суми - 65 823,48 грн., що еквівалентно 1800 доларів США. За договором поруки від 04.08.2014 р. [PERSON] поручилася перед позивачем за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що випливають з договору позики від 12.08.2023 р. Відповідно до п.2.1 договору поруки, обов`язок поручителя перед позикодавцем обмежується сплатою суми основного боргу, який дорівнює 3000,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 1 434 145,98 грн., що еквівалентно 39 217,96 доларів США, яка складається з: суми основної заборгованості неповернутої позики - 728 372,00 грн., що еквівалентно 20 000 доларів США; відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3% річних від суми позики - 372 999,72 грн., що еквівалентно 10 200 доларів США; пені в розмірі 0,1% від суми позики за кожен день прострочення - 266 950,78 грн., що еквівалентно 7 300 доларів США; 3% річних від простроченої суми - 65 823,48 грн., що еквівалентно 1800 доларів США, а також понесені судові витрати; стягнути з [PERSON] на корись [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 3000,00 грн., що еквівалентно 82,03 доларів США. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2023 року відкрито загальне провадження по справі та призначене підготовче судове засідання. 04.09.2023 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що п. 2 договору визначено, що позика надається позичальнику строком до 12.08.2015 р., при цьому змістом договору не передбачено жодної його пролонгації, поновлення дії, тощо. Права позивача на належне повернення позики за такими умовами договору були порушені вже 13.08.2015 р., тобто на наступний день після спливу граничного строку на повернення позики. Незважаючи на обізнаність порушення своїх прав, позивач звернувся до суду лише 26.07.2023 р. Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення суми позики та відсотків за користування нею закінчився ще 13.08.2023 р., а за вимогами про стягнення пені ще 13.08.2016 р., оскільки вимога про стягнення 3% річних є похідною, то для неї також сплив строк позовної давності. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. Звернення у минулому позивача до державного реєстратора для здійснення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя не впливає на переривання позовної давності або зупинення її перебігу. За наведених обставин, вважають, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню строки позовної давності. За договором позики сплата щомісячно 3% від суми позики застосовується лише за домовленістю сторін, а оскільки жодних домовленостей про це у подальшому досягнуто не було, то позовна вимога про стягнення вказаної суми є такою, що не відповідає умовам договору, внаслідок чого не може бути задоволена. Позивач посилається на існування додаткової угоди до договору позики від 12.08.2013 р., якою встановлено суму позики з прив`язкою до еквіваленту в доларах США, однак сторона відповідача зазначає, що нею жодної додаткової угоди до договору позики не підписувалося. Зважаючи на дані обставини, відсутні підстави для розрахунку суми заборгованості за договором позики від 12.08.2013 р. з урахуванням додаткової угоди та прив`язкою до еквіваленту в доларах США. У минулих періодах жодних договорів порук до договору позики від 12.08.2013 р. не укладалося. [PERSON] також не визнає жодних розрахунків здійснених позивачем, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та їх розрахунок проведений за періоди, коли вже минули строки позовної давності. Крім того, орієнтовні витрати позивача у розмірі 10 000 грн. на правову допомогу є явно завищеними та такими, що не відповідають обсягу вчинених дій представником позивача. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд застосувати строки позовної давності; відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати на надання професійної правничої допомоги. 21.09.2023 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що поважність причини пропуску строку є оціночним поняттям та у зв`язку із не зазначенням у законі такого переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання належить до компетенції суду, який безпосередньо вирішує спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи. Обраний позикодавцем позасудовий спосіб захисту порушеного права є правомірним та ефективним та міг би мати наслідком відновлення порушеного права позикодавця, водночас скасування рішення відбулося через порушення державним реєстратором, а не [PERSON] . Позивач не втрачав інтерес до свого права, своєчасно звернувся до державного реєстратора, а необхідність захисту свого порушеного права виникла у позивача після скасування рішення державного реєстратора. Вини позивача у пропуску строку позовної давності немає. Тривалість судового розгляду справи не може покладати на позивача негативні наслідки у вигляді застосування строку позовної давності, такі обставини не залежать від волі позивача. Факт отримання від позивача грошових коштів за договором позики [PERSON] не заперечується. Сторони до підписання договору домовились та виклали цю домовленість у п.1 договору, що [PERSON] взято обов`язок сплачувати 3% позикодавцю. Дослідження щодо достовірності та дійсності додаткової угоди № 1 відбувалося у цивільній справі № 334/1277/16-ц, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що [PERSON] беззаперечно не доведено належними та допустимими доказами, що вона не підписувала додаткову угоду до договору позики від 04.08.2014 р., а тому у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди відмовлено. Отже, відсутні будь-які рішення щодо визнання додаткової угоди недійсною. Не внесення змін до іпотечного договору, жодним чином не можу бути підтвердженням не укладання додаткової угоди. Відсутні норми законодавства, які б обмежували позивача в укладенні договору поруки від 04.08.2014 р., як і відсутні обмеження щодо мінімальної чи максимальної суми якою поручитель може поручитися за виконання обов`язку позичальника. Відповідач [PERSON] не спростувала викладені в позовній заяві вимоги, а тому позов підлягає задоволенню. 10.10.2023 року представником відповідача [PERSON] подано заперечення, в яких зазначено, що початок перебігу позовної давності за зобов`язаннями у договірних правовідносинах з визначеним строком виконання, починається зі спливом цього строку. Звернення позивача у порядку позасудового задоволення своїх вимог є повною мірою ризиком, у тому числі, із пропуском позовної давності. Позовні вимоги про стягнення трьох відсотків від суми позики не базуються на умовах договору, що були вільно погоджені сторонами, що в свою чергу свідчить про недобросовісність дій позивача по їх нарахуванню та стягненню. Посилання позивача на те, що дійсність додаткової угоди підтверджується судовими рішеннями у справі № 334/1277/16-ц, не заслуговують на увагу суду, оскільки дана справа не є вирішеною остаточно. Ненадання оригіналу документа, на підставі якого позивачем заявлені та обґрунтовані позовні вимоги є підставою для відмови у їх задоволенні. Оскільки відсутні були зміни щодо умов обтяження майна, то відповідно такі зміни і не настали для збільшення основного зобов`язання. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а відтак він вичерпав свою дію та силу, ще в лютому 2016 року. Умови договору позики від 12.08.2013 р. не містять жодних посилань на те, що вказане зобов`язання буде забезпечуватися договором поруки. Вважають позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають умовам договору та законодавства. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2023 року закрито підготовче судове засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, заяв не надала. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про відкладення розгляду справи. Разом з тим, клопотання про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин, на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні. Так, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на вимоги ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 12.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п.1 якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 163 000,00 грн., які позичальник повинен повернути в строк, передбачений цим договором. За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами. Відповідно до п.2 договору, позика надається позичальнику строком до 12.08.2015 року. Згідно із п. 7 договору, позичальник зобов`язаний: повернути позикодавцеві суму позики в строк, передбачений у п. 2 цього договору; сплатити всі відсотки за користування грошовими коштами, передбаченими у п. 2 цього договору; у разі несвоєчасного повернення суми позики в строк передбачений п. 2 цього договору, сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочки. 04.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору позики від 12.08.2013 року, якою викладено у новій редакції п.1 договору позики: «Позикодавець передає на умовах договору у власність позичальнику грошові кошти у сумі 163 000,00 грн., котрі є еквівалентом 20 000,00 доларів США, які позичальник має повернути у строк, передбачений цим договором. За домовленістю сторін позичальник повинен сплачувати щомісячно позикодавцю три відсотки від суми позики за користування грошовими коштами». Відповідно до п. 2 додаткової угоди, всі інші умови основного договору залишити без змін. Виконання зобов`язання за договором позики від 12.08.2013 року було забезпечено іпотечним договором, укладеним 12.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., зареєстрованим за № 3763. Відповідно до п. 2,3 іпотечного договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , загальною площею 67,79 кв.м., житловою площею 45,6 кв.м, яка є власністю іпотекодавця і належить їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ЗМНО Пянтковською О.Г. 29.04.2011 за №2120. За змістом ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року (справа № 334/1277/16-ц) позов [PERSON] до [PERSON] , Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - задоволено частково; визнано незаконним та скасовано рішення №28102841 державного реєстратора Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області Ревенка Олександра Юрійовича від 05.02.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру [ADDRESS] загальною площею 67,79 кв.м. та житловою площею 45,6 кв.м., на підставі іпотечного договору, серія та номер: 3763, виданого 12.08.2013 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., за [PERSON] , та поновлено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ). В частині вимог позову про розірвання договору позики, розірвання договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики - відмовлено. Постановою Запорізького апеляційного суду від 25.01.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 року (справа № 334/1277/16-ц) залишено без змін. Постанова набрала законної сили 25.01.2023 року. Згідно із ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 04.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з договору позики від 12.08.2013 року зі змінами внесеними додатковою угодою № 1 від 04.08.2014 р., укладеного між позичальником [PERSON] та позикодавцем в розмірі визначеному цим договором. Відповідно до п. 2.1 договору поруки від 04.08.2014 р., передбачений п. 1.1 договору обов`язок поручителя перед позикодавцем (кредитором боржника) обмежується сплатою суми основного боргу, який дорівнює 3000,00 грн. і виникає в позичальника на підставі договору позики. Згідно із п. 2.2 договору поруки від 04.08.2014 р., поручитель не відповідає за сплату позичальником (боржником) позикодавцю (кредитору боржника) процентів, неустойки (штрафу, пені), процентів та відшкодування збитків за договором позики. Відповідно до п. 3.3 договору поруки від 04.08.2014 р., у випадку невиконання (неналежного виконання) основного зобов`язання поручитель і позичальник відповідають перед позикодавцем як солідарні боржники кожний в своїй частині визначені цим договором. Згідно із п.п. 6.1, 6.2, 6.3 договору поруки від 04.08.2014 р., договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за договором. Сторони домовились про зміну тривалості позовної давності шляхом її збільшення до 10 років для захисту позикодавцем свого цивільного права або інтересу як за основною вимогою, так і за додатковою вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені), відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Поруки припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначено, що «вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року в справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (ч. 1 ст. 599 ЦК України). За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням. За змістом ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) умовою недійсності наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є саме завершення позасудового врегулювання між сторонами спірних правовідносин. Водночас, станом на час пред`явлення позову у цій справі завершення позасудового врегулювання між сторонами спірних правовідносин не відбулося, оскільки відповідач [PERSON] оспорювала його результати. Таким чином, на час пред`явлення позову у цій справі сторони, у розумінні ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин), не завершили позасудового врегулювання щодо виконання відповідачем [PERSON] умов договору позики, що надало [PERSON] підстави для пред`явлення позову про стягнення заборгованості за договором позики. Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. За приписами ст.ст. 549, 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов`язання в іноземній валюті. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] обов`язок повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором, належним чином не виконала, суму позики не повернула, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 728 372,00 гривні, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами, трьох відсотків річних за період з 27.07.2020 р. по 26.07.2023 р. та пені за період з 27.07.2022 р. по 26.07.2023 р., то суд зазначає наступне. Умовами договору позики від 12.08.2013 р. встановлено відсоток за користування грошовими коштами у розмірі 3% щомісячно від суми позики, які відповідач [PERSON] зобов`язалася сплатити відповідачу. Згідно правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Таким чином, розмір процентів, які підлягають стягненню з [PERSON] за договором позики, складає 117 360,00 грн., що еквівалентно 3209 доларів США, з розрахунку 4890,00 грн. (3 % від суми позики) за кожен місяць користування позикою до 12.08.2015 року. Згідно з п. 18 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 зі змінами з 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався. Із урахування викладеного, з відповідача [PERSON] не підлягають стягненню пеня за період з 27.07.2022 р. по 26.07.2023 р., при цьому розмір трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення необхідно розраховувати за період із 27.07.2020 р. по 23.02.2022 р. Таким чином, 3% річних з простроченої суми основного боргу за договором позики від 12.08.2013 р. (731 372,00 грн.), які підлягають стягненню з [PERSON] за період з 27.07.2020 р. по 23.02.2022 р. становить: 731 372,00 грн. х 3 %: 365 (кількість днів у році) х 576 (кількість днів прострочення): 100= 34 624,95 грн., що еквівалентно 947 доларів США. Вирішуючи позовні вимоги до поручителя [PERSON] , суд виходить з наступного. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ст. 546 ЦК України) . У відповідності до вимог ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Так, згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. Враховуючи викладене, оскільки позичальник [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 12.08.2013 р., укладеним з [PERSON] , належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, а тому заявлена до стягнення позивачем сума в розмірі 3000,00 грн., зважаючи на обсяг зобов`язань поручителя, визначений договором поруки від 04.08.2014 р., підлягає стягненню з [PERSON] , яка поручилася за виконання [PERSON] зобов`язань. Щодо заяви про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне. У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань за договором позики від 12.08.2014 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора для реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору № 3763 від 12.08.2013. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання договорів позики та іпотечного договору, визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, оскільки 25.01.2023 року постановою Запорізького апеляційного суду було залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.09.2021 р., рішення суду першої інстанції набрало законної сили, та з цього часу право [PERSON] щодо задоволення своїх майнових вимог за рахунок переданого в іпотеку майна було порушено, тобто не захищено вжитим засобом позасудового захисту свого порушеного права. Відтак, [PERSON] про неможливість реалізації свого права (тобто порушення права) на звернення стягнення на предмет іпотеки дізнався 25.01.2023 року, тобто з моменту, коли суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції про скасування рішення державного реєстратора та поновлення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . А тому суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про пропуск [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки перебіг позовної давності почався саме з моменту коли судовим рішенням, що набрало законної сили, встановлено, що державна реєстрація права власності на іпотечну квартиру за [PERSON] в порядку звернення стягнення, яким останній міг задовольнив свої вимоги, скасовано. Враховуючи вищевикладене, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідачами виконанні боргові зобов`язання, які у них виникли перед позивачем у зв`язку з укладанням договорів позики та поруки, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви [PERSON] в особі представника [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] [PERSON] має ІІ групу інвалідності (загальне захворювання). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких підстав, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то такий судовий збір пропорційно частці задоволених позовних вимог підлягає стягненню в дохід держави з відповідача [PERSON] у розмірі 8237,93 грн. та з відповідача [PERSON] у розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial