Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі - Компанія) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 413257042 від 19.12.2020 року обґрунтований тим, що 19.12.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальність "Манівео швидка фінансова допомога" (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 413257042, на виконання умов якого позичальник отримав кредитні кошти. 28.11.2018 між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01, у відповідності до якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 413257042. 20.10.2022 між ТОВ "Таліон Плюс" та Компанією укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ "Таліон Плюс" передало (відступило) Компанії за плату належні йому права вимоги, а Компанія прийняла належні ТОВ "Таліон Плюс" права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до вказаного реєстру від 21.10.2022, Компанія набула права грошової вимоги до відповідача в сумі 23173,72 грн, з яких: 6499,18 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 16674,54 грн - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед Компанією в розмірі 23173,72 грн. Позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 3545331 від 22.01.2021 року обґрунтований тим, що 22.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність "Авентус Україна" (Товариство) та [PERSON] (споживач) укладено договір про надання споживчого кредиту № 3545331, на виконання умов якого відповідач отримав кредитні кошти. 26.08.2021 року між ТОВ "Авентус Україна" та Компанією укладено договір факторингу, відповідно до умов якого та згідно з реєстром боржників від 26.08.2021 року позивач набув право вимоги до відповідача в сумі 4246,20 грн, з яких: 1400 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 2846,20 грн - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед Компанією в розмірі 4246,20 грн. Ухвалою від 06.09.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим суд зазначає таке. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частина п`ята статті 128 ЦПК України). Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на "усне слухання". Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року). Відповідач відзиву на позов не надіслав, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, згідно з вимогами ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Відповідачу направлялися судові повістки на судові засідання за адресою місця реєстрації, які повернулися з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Тож відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи. Будь-яких клопотань чи заяв від нього не надходило. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про прававідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 19.12.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальність "Манівео швидка фінансова допомога" (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 413257042, за яким товариство зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 3200 грн, строком на 20 днів, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити за користування ним проценти в розмірі 1,66 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, а у випадку користування кредитом понад строк у розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, у відповідності до якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 413257042. 20.10.2022 між ТОВ "Таліон Плюс" та Компанією укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ "Таліон Плюс" передало (відступило) Компанії за плату належні йому права вимоги, а Компанія прийняла належні ТОВ "Таліон Плюс" права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до вимог ст. ст. 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Частина 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Надані позивачем належні та допустимі докази (копії клатіжних доручень) містять відомості про перерахування кредитних коштів відповідачу за кредитним договором № 413257042 від 19.12.2020 року, що відповідає положенням ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до витягу з реєстру від 21.10.2022 року прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 року, Компанія набула права грошової вимоги до відповідача в сумі 23173,72 грн, з яких: 6499,18 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 16674,54 грн - сума заборгованості за відсотками. Таким чином, оцінюючи подані докази в їх сукупності, відповідач має непогашену заборгованість перед Компанією в розмірі 23173,72 грн. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч вимогам процесуального законодавства, відповідач не надав доказів повної або часткової сплати заборгованості за цим кредитним договором, не спростував розмір заборгованості, заявлений до стягнення позивачем, заперечень щодо розрахунку суми заборгованості та власного розрахунку суду не надав, а також не спростував наявність фактичних та правових підстав звернення позивача з позовом до суду. Враховуючи викладене, в частині в частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № 413257042 від 19.12.2020 року, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе за договором зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім цього, судом встановлено, що 22.01.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальність "Авентус Україна" (Товариство) та [PERSON] (споживач) укладено договір про надання споживчого кредиту № 3545331. Відповідно до п. 2.4 цього договору кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту (загального розміру) за реквізитами, згідно п. 2.1 договору. Також, позивачем надано копію договору факторингу, укладеного 26.08.2021 року між ТОВ "Авентус Україна" та Компанією. Позивач посилається на те, що відповідно до умов цих договорів та згідно з реєстром боржників від 26.08.2021 року позивач набув право вимоги до відповідача в сумі 4246,20 грн, з яких: 1400 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 2846,20 грн - сума заборгованості за відсотками. На підтвердження факту отримання відповідачем вказаних кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві, позивач надав суду копію договору про надання споживчого кредиту № 3545331 від 22.01.2021, копію графіка платежів до договору про надання споживчого кредиту, копію паспорта споживчого кредита. Роздруківку умов та правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Авентус Україна", що розміщені на сайті товариства, позивач не надав. У наданій позивачем копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу №26082021 від 26.08.2021 зазначені лише номер кредитного договору, прізвище позичальника та сума боргу, але не вказано, станом на яку дату нараховано заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець кожного періоду, всі суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості, напрямки та підстави їх нарахування та відсутні відомості про те, що матеріали кредитної справи (з даними про погашення кредиту та інше) передавались новому кредитору, як це передбачено ч. 1 ст. 517 ЦК України. Надаючи оцінку зібраним по справі доказам в частині в частині заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 3545331 від 22.01.2021 року, суд зазначає наступне. Розрахунок заборгованості, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, що узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 21.10.2020 у справі №190/1419/19-ц. Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Тому посилання позивача на те, що копія листа від 30.06.2023 року ТОВ "Авентус Україна" підтверджує факт перерахування відповідачу кредитних коштів судом не приймається, оскільки всі докази щодо укладення договору позики позикодавцем (первісним кредитором) мали бути передані позивачу (фактору, новому кредитору), а копії цих доказів - надані суду, а зазначений лист не є допустими доказом перерахування грошових коштів. За правилами статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до пункту 1.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, чинній на день виникнення правовідносин, встановлено, що вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Відповідно до пункту 1.13 вказаної Інструкції, під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Ця Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера; платіжного доручення; платіжної вимоги-доручення; платіжної вимоги; розрахункового чека; інкасового доручення (розпорядження). Згідно із пунктом 2.14 Інструкції банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити "Дата надходження" і "Дата виконання", а банк стягувача - "Дата надходження в банк стягувача" (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. Таким чином, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу, та який містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документа банком платника. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 3545331 від 22.01.2021 року не надано належних та допустимих доказів (письмових або електронних), які б відповідали вимогам процесуального законодавства, перерахування грошових коштів на користь відповідача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial