Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

У квітні 2023 року до суду звернулися [PERSON] та [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначили, що [INFO] помер їх батько [PERSON] , [INFO] . Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . За життя батько заповіту не складав. [INFO] [PERSON] померла. У встановлений законом строк вони та [PERSON] , звернулися до приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О.О., якою була заведене спадкова справа № 203/2021. Постановою приватного нотаріуса від 30.09.2022 року їм відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутня реєстрація права власності на нерухоме майно за померлим батьком. Ухвалою судді від 12.04.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження, витребувано докази. Ухвалою від 09.06.2023 року витребувано докази за клопотанням позивачів. Ухвалою суду від 12.09.2023 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 14.09.2023 року на адресу суду надійшли копії спадкової справи. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округ Полтавської області Черненко О.О. у судове засідання не прибула, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, пояснень на позов суду не направила. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, установив такі фактичні обставини справи: Квартири [ADDRESS] , придбана [PERSON] 24.12.2015 року, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії НВС 151053 (а.с. 67-68, 80-81). 24.12.2015 року право приватної власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовського А.Г., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 50712394 від 24.12.2015 року (а.с. 82-83). У період придбання квартири [PERSON] перебувала у шлюбі зі [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 84) та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 62-63). У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 85) відповідач у справі. Оскільки квартира придбана у шлюбі, вона є спільним сумісним майном подружжя. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складав. Спадкоємцями померлого є його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дружина [PERSON] по 1/4 частці кожен. [INFO] [PERSON] померла. 30.09.2022 року діти померлого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. 30.09.2022 року приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О.О. заведена спадкова справа № 203/2021 року. Спадкоємці прийняли спадщину після померлого у вигляді автомобіля марки Opel Antara, д.н.з. [NUMBER] , та грошових заощаджень з належними процентами та компенсаціями в АТ «Державний ощадний банк України» та АТ «ОТП Банк», що підтверджується відповідними свідоцтвами про прийняття спадщини за законом (а.с. 127 зворот, 129, 130 зворот, 142, 143 зворот, 145). Крім того, постановою приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О.О. від 30.09.2022 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно 1/2 частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відсутня реєстрація права власності на нерухоме майно за померлим. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного: Згідно зі статтею 15 та ч. 1 і п. 1 ч. 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. У відповідності зі\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, Законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. Спадкове право охоплює норми, що регулюють відносини, пов`язані з переходом прав і обов`язків від померлої особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, а також той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, однією з підстав державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення судів, що набрали законної сили, оскільки визнання права власності на нерухоме майно та земельні ділянки є прерогативою суду. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.\~ Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти визнання права власності за позивача на 1/8 частку спірної квартири за кожним. Надані позивачем письмові докази є належними та достатніми для висновку про те, що позовні вимоги є правомірними і підлягають задоволенню. Позивач не наполягала на стягненні судових витрат. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved