Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

27 травня 2021 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій прохає встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, визначивши заінтересованою особою Головне управління\~ДМС у\~Донецькій області\~про встановлення\~факту постійного\~проживання на\~території України (а. с. 2-6). В обґрунтування заяви вказує, що він народився [INFO] в с. Кугаївці, Чемеровецького району Хмельницької області, про що в книзі реєстрації актів про народження [INFO] було зроблено відповідним запис, а в свідоцтві про народження його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що з 01 вересня 1987 року по 08 липня 1988 року він навчався в філіалі СПТУ № 14 м. Кам`янень-Подільського, Хмельницької області за спеціальністю токар. В 1990 році закінчив навчання в Кам`янець-Подільській вечірній середній школі № 1 Хмельницької області. Відповідно до довідки № 9-224 від 27 травня 2020 року Чемеровецької селищної ради виданою Кугаєвецьким Старостатом Чемеровецької селищної ради Чемеровецького району Хмельницької області про те, що гр.. [PERSON] , [INFO] дійсно народився, проживав та був зареєстрований до 1992 року на території за адресою [ADDRESS] . Згідно з довідки про зняття з реєстрації місця проживання № 307 від 18 червня 2020 року останній був задокументований паспортом УРСР VII- [NUMBER] від 30 вересня 1988 року, який в подальшому після проходження служби в армії він загубив. Разом з цим, зазначає, що з 1986 року він перебував на обліку в Чемеровецькому районному військовому комісаріаті Хмельницької області. 23 червня 1990 року останній був призваний на проходження військової служби, після повернення з якої додому він повернувся вже в незалежну самостійну державу Україну. Однак, паспорт громадянина України він ніколи не оформляв, але на даний час виникла така необхідність, натомість при зверненні до Подільського РВ ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області із заявою про видачу паспорту громадянина України, він отримав відмову. Вказує, що встановлення факту постійного проживання на території України пов`язано з отриманням паспорта громадянина України та підтвердження громадянства з метою користуватися правами, які визначені чинним законодавством. Ухвалою суду від 03 червня 2021 року по справі відкрито окреме провадження та призначено судове засідання на 14 годину 13 липня 2021 року (а. с. 29 та на звороті), яка надіслана учасникам справи 03 червня 2021 року за вихідним № 235/3629/21/11826/2021/2-о/235/345/21 (а. с. 30). 08 липня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника заінтересованої особи Ставицького О. (а. с. 33-36), в яких він заявлені вимоги не визнає, проти задоволення заяви заперечує. В обґрунтування пояснень зазначає, що заявник звернувся з вказаною заявою до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, з метою отримання паспорту громадянина України. Натомість, належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного суду не надає. Так, зокрема, з військового білету [NUMBER] від 23 червня 1990 року вбачається, що з 27 червня 1990 року по 15 червня 1992 року заявник проходив військову службу у частинах № 7408 та № 6683, однак інформації, де дислокувалися ці частини, дані документи не містять. Таким чином, документи, які б підтверджували факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року заявником суду надано не було, а тому вважає, що вказана заява задоволенню не підлягає. У зв`язку зі зміною розпорядженням Верховного Суду від 08\~квітня 2022\~року №\~17/0/9-22 територіальної підсудності Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, вказана справа надійшла на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, за підсудністю. Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 16 годину 21 листопада 2023 року (а. с. 77), яка надіслана учасникам справи 13 жовтня 2023 року за вихідним № 31164/23-вих/2-о/204/270/23 (а. с. 78). 21 листопада 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці заінтересованої особи [PERSON] (а. с. 87-101), в яких вона заявлені вимоги не визнає, проти задоволення заяви заперечує. В обґрунтування пояснень зазначає, що заявник звернувся з вказаною заявою до суду для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, з метою отримання паспорту громадянина України, однак жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного суду не надає. Натомість, з військового білету [NUMBER] від 23 червня 1990 року, відповідно до якого, останній з 27 червня 1990 року по 15 червня 1992 року проходив військову службу у частинах № 7408 та № 6683, не вбачається місце дислокації вказаних військових частин. Відтак, документи, які б підтверджували факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року заявником суду, надано не було, а тому вважає, що вказана заява задоволенню не підлягає. Заявник та його представник адвокат Демченко О.О., у судове засідання не з`явився, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних письмових документів , які маються у справі (а. 85-86). Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 83). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що заявник народився [INFO] у с. Кугаєвці Чемеровецького району Хмельницької області та його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 січня 1972 року (а. с. 8) та копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України (а. с. 9-10). З копії атестату № [NUMBER] від 11 липня 1988 року (а. с. 11) вбачається, що 08 липня 1988 року заявник закінчив філіал СПТУ № 14 м. Кам`янець-Подільського Хмельницької області за спеціальністю токар. З копії атестату про середню освіту серії [NUMBER] (а. с. 12) вбачається, що заявник у 1990 році закінчив Кам`янець-Подільську вечірню середню школу № 1 Хмельницької області. Відповідно до довідки Чемеровецької селищної ради Хмельницької області № 9-224 від 27 травня 2020 року (а. с. 13), [PERSON] , [INFO] , народився, проживав та був зареєстрований до 1992 року на території сільської ради за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, з довідки № 307 від 18 червня 2020 року, що видана Чемеровецькою селищною радою (а. с. 14) вбачається, що заявника з вересня 1992 року знято з реєстрації за вказаною адресою, у зв`язку з вибуттям в збройні сили 1990 року. З військового квитка серії [NUMBER] (а. с. 15-18) вбачається, що 23 липня 1990 року [PERSON] було призвано на військову службу та направлено до частини № [NUMBER] в якій він пробув до 20 листопада 1991 року, а з 21 листопада 1991 року по 15 червня 1992 року в частині 6683. Відповідно до довідки № 01-12/2107 від 20 травня 2021 року, що видана Покровським координаційним комітетом самоорганізації населення Донецької області (а. с. 7), заявник мешкає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року\~роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство\~України» та Указ Президента України від 27.03.2001 № 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про громадянство\~України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України або які на момент набрання чинності Законом України\~«Про громадянство\~України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України\~«Про громадянство\~України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про громадянство\~України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає, що єдиним документом яким обраховано 24 серпня 1991 року є військовий квиток заявника серії [NUMBER] (а. с. 15-18), з якого вбачається, що 23 липня 1990 року останнього було призвано на військову службу та направлено до частини № [NUMBER] в якій він пробув до 20 листопада 1991 року, тобто станом на 24\~серпня 1991\~року,\~після чого, з 21 листопада 1991 року по 15 червня 1992 року він перебував в частині [NUMBER] , натомість, де саме дислокувалися вказані військові частини ані у самому військовому квитку заявника, ані в інших наданих ним документах не зазначено, тому суд позбавлений можливості встановити, де саме станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року перебував заявник [PERSON] , [INFO] , через що підстави для задоволення зави відсутні. З огляду на викладене, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку про недоведеність заявником належними, достатніми та допустимими доказами факту його постійно проживання на території України станом на момент 24 серпня 1991 року, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що заявлені вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення заяви відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви в повному обсязі. У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed