Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

позивач [PERSON] через свого представника у квітні 2023 року звернулася до суду із вказаним позовом, в якому проситьу порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів, отриманих від відчуження відповідачем автомобіля марки «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ), що становить 255 990,00 грн, та стягнути з відповідача на користь позивача вказані кошти. Зазначені обставини позивач обґрунтовує тим, що 29 серпня 2017 року між сторонами був укладений шлюб. 31 березня 2023 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. 27 березня 2021 року в період перебування у шлюбі сторонами було набуто та зареєстровано за відповідачем [PERSON] транспортний засіб марки «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ). Проте, 08.02.2023 без згоди позивача згаданий транспортний засіб було зареєстровано за іншою особою, тобто продано відповідачем. Виходячи з ринкових пропозицій, розміщених в друкованих та електронних виданнях, середня вартість транспортного засобу, яке підлягає поділу, ставить 14 000,00 доларів США, що по курсу НБУ станом день продажу автомобіля 08.02.2023 складає 511 980 грн. Таким чином, вказаний вище транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивач уважає необхідним стягнути на свою користь половину грошових коштів, що були отримані відповідачем від відчуження спільного майна подружжя. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2023 року відкрито позовне провадження. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнавав частково. Пояснив суду, що визначена позивачем вартість автомобіля не відповідає дійсності, оскільки спірний автомобіль його довіритель відчужив за 49 000,00 грн, відтак на користь позивача необхідно стягнути 1/2 частину вказаних грошових коштів, що становить 24 500,00 грн. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд уважає, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав. 29 серпня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований в Оболонському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві за актовим записом № 1474, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . 31 березня 2023 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/2383/23 шлюб між сторонами розірвано. Згідно з відомостями Головного сервісного центру МВС, 27.03.2021 в період перебування у шлюбі сторонами зареєстровано за відповідачем [PERSON] право власності на транспортний засіб марки «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Верховний Суд у своїй Постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 вказав, що той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі вищевказаного та того, що автомобіль було придбано сторонами під час шлюбу, суд уважає спільним майном подружжя позивача та відповідача транспортний засіб марки «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ) в період з 27.03.2021 до відчуження його на користь іншої особи. За положенням ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року, справа № 6-486цс16). Згідно з відомостями Головного сервісного центру МВС, 08.02.2023 автомобіль «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ) було зареєстровано на нового власника. Відповідно до Договору купівлі-продажу № 3246/2023/3647271 від 08.02.2023, автомобіль «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ), що на той час був у спільній власності подружжя, було продано відповідачем [PERSON] покупцю [PERSON] за 49 000,00 грн. Зазначений договір був оформлений та підписаний сторонами в Сервісному центрі РСЦ ГСЦ МВС в Київській області в присутності адміністратора [PERSON] , яка перевірила відповідність інформації, внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору. Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 виснувала, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З Договору купівлі-продажу № 3246/2023/3647271 від 08.02.2023 убачається, що спільне майно подружжя було продано відповідачем [PERSON] за 49 000,00 грн. Натомість, під час розгляду справи позивачем не спростовано належними та допустимими доказами правомірність наведеного вище договору купівлі-продажу, а також не надано доказів того, що указаний автомобіль буле відчужено за іншу суму, ніж ту, що вказана у Договорі купівлі-продажу № 3246/2023/3647271 від 08.02.2023. Посилання позивача на вартість спірного автомобіля у розмірі 511 980,00 грн, виходячи з ринкових пропозицій, розміщених в друкованих та електронних оголошеннях продажу, на думку суду, не може слугувати доказом вартості саме автомобіля сторін «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ), оскільки надані копії оголошень стосуються інших автомобілів з іншими технічними характеристиками, власними особливостями та станом на момент продажу. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України установлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Беручи до уваги такі чинники як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про необхідність у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошових коштів, отриманих від відчуження [PERSON] автомобіля марки «Volkswagen» (2013 року випуску, № кузова [NUMBER] ), що становить 24 500,00 грн, та стягнути вказану суму грошових коштів з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд убачає доцільним стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial