Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивує тим, що 16.05.2015 уклав шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі народилася дитина: син - [PERSON] , [INFO] . З червня 2022 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Сім`я розпалася та існує формально. Вони з сином разом проживають у квартирі його батьків, він самостійно виховує та утримує дитину. Відповідач не бажає проживати з ними однією сім`єю та виховувати спільно сина, не виконує належним чином свої батьківські обов`язки, не цікавиться життям дитини, у тому числі здоров`ям та розвитком. Оскільки сторони проживають окремо, вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання сина [PERSON] . Зважаючи на вказані обставини, він звернувся до відділу - служби у справах дітей із завою про визначення місця проживання дитини з батьком. Вважає, що подальше спільне проживання і примирення між ними неможливе, оскільки суперечить його інтересам, а тому просить розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини (сина) [PERSON] разом з батьком, як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує малолітню дитину, за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник позивача додатково вказала, що вже майже рік син [PERSON] проживає з батьком, дитина забезпечена усім необхідним. Відповідач не цікавиться дитиною. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала відзив, де визнала позов в частині розірвання шлюбу, в решті позову - в частині визначення місця проживання дитини з батьком просила відмовити. Зазначила, що дійсно син з червня 2022 року проживає з батьком. У зв`язку з відсутністю в неї постійного житла, зважаючи на те, що вона не працює та перебуває у важкому матерільному становищі, у неї відсутня можливість утримувати та виховувати сина. Заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки вважає, що згодом її матеріальне становище покращиться і дитина захоче проживати з нею. Також подала клопотання, де просила слухати справу за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, подала лист з проханням розгляд справи проводити без участі представника органу опіки та піклування, щодо вирішення позовних вимог покладається на думку суду. Вислухавши учасників судового процесу, враховуючи відзив відповідача та пояснення третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] ), [INFO] , зареєстрували шлюб 16.05.2015 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис №192. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.11.2015, [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №742. Відповідно до довідки ОСББ "Пролісок" від 28.08.2023, [PERSON] проживає в [ADDRESS] , склад сім`ї: [PERSON] , 1992 року народження, [PERSON] (батько), 1966 року народження, [PERSON] (мати), 1967 року народження, [PERSON] (сестра), 2005 року народження, [PERSON] (сестра), 1996 року народження, [PERSON] (син), 2015 року народження, який проживає за вказаною адресою без реєстрації. Як вбачається з довідки ТзОВ "Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ" від 07.09.2023 за №849, [PERSON] працює на згаданому товаристві на посаді провідного інженера з організації керування виробництвом та його заробіток за період з вересня 2022 року по серпень 2023 року складає 374738,26 грн. Як вбачається з акту обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , житло розміщене на ІІІ поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з 3 кімнат, а саме: коридору, кухні, санвузлу, ванною кімнати, балконів, встановлені умови проживання: приватизоване житло, загальною площею 70 кв.м., забезпечене газо-, водо- та електропостачанням, водовідведення, опалення газове автономне. Житло облаштоване необхідними меблями, побутовою технікою. Санітарно-гігієнічні умови задовільні. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: для дитини відведена окрема кімната, яка облаштована необхідними меблями, побутовою технікою, наявний сезонний одяг, приладдя для навчання та все необхідне для повноцінного розвитку та виховання. За цією адресою проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зі слів [PERSON] його држина [PERSON] з червня 2022 року не проживає разом із сім`єю, йому невідоме її місце проживання та перебування, до дитини не дзвонить, не цікавиться життям сина. Під час спілкування з [PERSON] останній повідомив, що не пам`ятає коли бачив матір, його доглядає та утримує батько. Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, серед іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту пункту 10 постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а також забезпечення державою принципу свободи шлюбу та принципу свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мають формальний характер, суперечать інтересам сторін, оскільки відповідач визнав позов щодо вимог про розірвання шлюбу, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають та вирішили розірвати шлюб, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Зважаючи на те, що відповідач, будучи працевлаштованим, займається вихованням малолітнього сина [PERSON] , який у свою чергу прихильний до батька, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, в тому числі перебуває на його утриманні, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком чи матір`ю, не позбавляє їх права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України на користь позивача слід стягнути 2147,20 грн.

Outcome: approved