Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 18.05.2002, та після розірвання шлюбу спільних дітей доньку [PERSON] , 2006 року народження, та сина [PERSON] , 2011 року народження, залишити проживати з ним. Стверджував, що відносини між ним та його дружиною погіршились, між ними немає взаєморозуміння, поваги, мають різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства. Шлюбні стосунки припинені, вони проживають окремо, діти проживають разом з ним. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що донька і син проживають у селі Ярунь, де також проживає і відповідачка та іноді він. Не заперечив, що спору між ним та дружиною щодо місця проживання дітей немає. Представник відповідачки визнав позовні вимоги, просив дітей залишити разом із батьком, оскільки відповідачка планує виїжджати за кордон працювати і діти повинні з кимось жити. Представник органу опіки пояснила, що при спілкуванні із подружжям було встановлено, що вони погодили місце проживання своїх дітей в добровільному порядку. Вважала недоцільно готувати відповідний висновок щодо визначення місця проживання дванадцятирічного [PERSON] з одним із батьків, оскільки спір між ними відсутній. Оскільки батьки досягли згоди щодо місця проживання своїх дітей, вважає, що спору немає, а тому підстав для визначення їх місця проживання немає. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2002, від якого мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідачка не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім`ї немає перспективи возз`єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. Позивач наполягав на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідачка, в свою чергу, не заперечила та погодилась з позовними вимогами. Згідно ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Щодо вимоги про визначення місця проживання спільних дітей сторін разом із батьком, то суд виходить із наступного. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями ст.160 СК України врегульовано право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а яка досягла - за спільною згодою останніх та самої дитини (ст.160 СК України). Відповідно до положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; у віці від 10 до 14 років - її місце проживання є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше не встановлено за згодою між останніми та самою дитиною. Враховуючи те, що спільній доньці сторін [PERSON] на момент розгляду справи в суді виповнилось повних 17 років, суд не визначає місце її проживання з одним із батьків, оскільки відповідно до ч.3 ст.160 СК України вона має право обирати місце проживання на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визначення місця проживання дитини з одним із батьків в судовому порядку має місце лише в тому разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. В інакшому випадку суди будуть виконувати не властиві їм функції, оскільки мають здійснювати правосуддя виключно в тих випадках, коли права особи порушуються, оспорюються чи не визнаються. В судовому засіданні було встановлено, що сторони фактично проживають за однією адресою, разом зі своїми дітьми, спір щодо місця проживання яких у них відсутній, а тому суд не вбачає підстав для визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] з одним із батьків. На думку суду, під зверненням з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд не вбачає захист прав позивача, як батька, які не визнаються чи оспорюються відповідачкою, а інші особисті мотиви, що є неприпустимим. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial