Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

06 листопада 2020 року позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Малюк О.П., звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недісним та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову посилається на те, що він є сином [PERSON] та відповідачки [PERSON] . [INFO] помер його батько [PERSON] . На момент смерті батька місцем відкриття спадщини був належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його дружина - відповідачка [PERSON] , він, а також донька померлого [PERSON] , яка не прийняла спадщину після смерті батька. Вказує, що на момент смерті батька в житловому будинку [ADDRESS] був зареєстрований і фактично проживав він разом із своєю сім`єю, а також відповідачка [PERSON] . Таким чином, він, як спадкоємець за законом першої черги, фактично прийняв спадщину у вигляді 1/2 частки зазначеного будинку, а тому спадкоємцями першої черги за законом після померлого, які прийняли спадщину, є він та відповідачка. 14.07.2020 року він, який постійно проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті і прийняв спадщину на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся із заявою до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори. Однак, державним нотаріусом Коцар І.В. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що факт постійного проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті документами не підтверджений, крім того, на спадкове майно свідоцтво про право на спадщину вже видано іншому спадкоємцю за законом, який належним чином прийняв спадщину. Про те, що відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.06.2011 року і стала власницею житлового будинку, він дізнався 16.12.2019 року з інформації, що міститься у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З 18.12.2000 року він разом зі своєю дружиною та дітьми був зареєстрований і фактично проживав разом з відповідачкою по [ADDRESS] , однак, з грудня місяця 2019 року їхні стосунки погіршилися, а тому з серпня місяця 2020 року він був змушений залишити місце своєї реєстрації і проживання та орендувати житловий будинок [ADDRESS] , де фактично він зі своєю сім`єю проживає до теперішнього часу. Вважає, що його право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] порушене, що свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЛ №707022 від 30.06.2011 року є недійсним, незаконно виданим Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою на ім`я відповідачки без перевірки наявності інших спадкоємців першої черги за законом, які були зареєстровані на момент смерті спадкодавця в місці відкриття спадщини і фактично прийняли спадщину. У зв`язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом незаконно видане тільки одному спадкоємцю першої черги на всю частину спадкового майна, внаслідок чого виник спір, він змушений звернутися з позовною заявою до суду для захисту порушених прав. Тому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЛ №707022 від 30.06.2011 року (номер в реєстрі нотаріальних дій 1-353) на 1/1 частку житлового будинку [ADDRESS] , видане Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] , [INFO] , та визнати за ним, як спадкоємцем за законом, право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] , яка є спадковим майном після [PERSON] , померлого [INFO] , а також визнати право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку за спадкоємцем за законом [PERSON] . Стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір. Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. від 12.08.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на спадкове майно та призначено підготовче судового засідання (т.1 а.с.46). Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. від 07.06.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, про виселення та зняття з реєстрації, та призначено підготовче судового засідання (т.1 а.с.123). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2021 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, про виселення та зняття з реєстрації об`єднано в одне провадження зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на спадкове майно за законом та присвєно єдиний номер справи №196/1252/20 (т.1 а.с.159). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2021 року витребувано із Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, після померлого [INFO] [PERSON] , який день смерті проживав за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.160). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25.01.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.1 а.с. 204). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2022 року справу передано у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Бабічевій Л.П. та ухвалою судді від 03.10.2022 року призначено підготовче судового засідання (т.1 а.с.211). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28.02.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2 а.с. 12). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28.09.2023 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстрації - закрито (т.2 а.с. 85, 94-95). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28.09.2023 року витребувано від виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області документи, на підставі яких головою виконкому Царичанської селищної ради була видана довідка від 28.07.2020 р. за №1576 про реєстрацію і проживання [PERSON] , [INFO] , починаючи з 18 грудня 2000 року, та на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.86, 96-97). Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Посилається на те, що позивач на момент смерті спадкодавця [PERSON] не проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується документами спадкової справи №114/2011 спадкодавця [PERSON] , в тому числі довідкою виконавчого комітету Царичанської селищної ради №1956 від 21.06.2011 року, постановою державного нотаріуса від 14.07.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Більш того, позивач чітко знав, що після смерті спадкодавця належне йому майно буде розподілятися порівну між позивачем, відповідачем, в тому числі і донькою спадкодавця [PERSON] . Зазначає, що домовленість між спадкоємцями про отримання свідоцтва про право на спадщину саме нею чітко обговорено та прийнято рішення отримувати його відповідачкою. Тому спадкоємець [PERSON] в установлений ч.1 ст.1270 ЦК України строк не зверталася із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. Чого також і не робив позивач. Твердження позивача, що він дізнався лише 16.12.2019 року про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2011 року також є неправдивим, безпідставно надуманим. У підтвердження цього, з добрими намірами на підставі вищезазначених домовленостей, вона 20.11.2014 року заповітом розпорядилася, що на випадок смерті усе належне майно вона заповідає [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджує те, що позивач з часу смерті спадкодавця чітко усвідомлював, що відбувається із спадковим майном, порядок його спадкування, приймав участь у домовленостях щодо спадкування майна, на що погоджувався, в тому числі на спадкування житлового будинку саме відповідачкою. За таких обставин вважати, що свідоцтво про право на спадщину є недійсним, незаконно виданим, є безпідставним. Дійсно у 2019 році стосунки з позивачем погіршилися. Вважає, що реєстрація місця проживання і місце проживання різні поняття. Доказуванню в даному випадку підлягає тільки постійне проживання разом зі спадкодавцем. На її переконання, вона отримала спадщину в законний спосіб (т.1 а.с. 52-55). Також відповідачка [PERSON] подала до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності, в якій просила у справі застосувати позовну давність та наслідки спливу позовної давності, відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Звертає увагу, що відповідно до норм ЦК України особа має право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом строку позовної давності. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Так, 20.11.2014 року нею було складено заповіт на свого сина [PERSON] та доньку [PERSON] , про що позивачу було відомо, а відповідно [PERSON] знав про оформлення нею свідоцтва про право на спадщину за законом у 2011 році. Таким чином, з моменту звернення позивача до суду з цим позовом минуло більше десяти років, а відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (т.2 а.с. 7). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав зазначених у позові. Також пояснив, що на момент смерті батька він з родиною проживав за адресою: [ADDRESS] разом із батьком та матір`ю (відповідачкою у справі). У 2020 році він зі своєю родиною переїхав проживати за іншою адресою, оскільки стосунки з відповідачкою погіршились. На даний час він з родиною проживає у будинку, який належить на праві власності його дружині, за адресою: [ADDRESS] . Про оскаржуване свідоцтво про право на спадщину дізнався лише у 2019 році. Про наявність заповіту, складеного відповідачкою [PERSON] на нього і сестру дізнався у 2014 році. Просить задовольнити позов. Представник позивача - адвокат Малюк О.П. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що факт прийняття спадщини позивачем після смерті батька підтверджується довідкою виконкому Царичанської селищної ради Дніпропетровської області, а тому вважає, що наявні підстави для задоволення позову. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала та підтримала свої доводи, викладені у відзиві на позов. Також пояснила, що позивачу було відомо про отримання нею свідоцтва про право на спадщину, вона відразу повідомила йому про це після отримання свідоцтва. Також вона 20.11.2014 року зробила заповіт на 1/2 частину спірного будинку на позивача і на 1/2 частину спірного будинку на її доньку, про що теж повідомила позивачу. На момент смерті її чоловіка позивач з родиною проживали за іншою адресою. Вважає позовні вимоги безпідставними, просить відмовити у їх задоволенні. Представник відповідачки - адвокат Гриценко Д.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Вважав позов необґрунтованим, а також поданим з пропуском строку позовної давності. Просить застосувати позовну давність згідно поданого відповідачкою клопотання. Третя особа у судове засідання не з`явилася. До суду від завідувача Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. надійшло клопотання про розгляд даної цивільної справи, у зв`язку з великою завантаженістю нотаріальної контори, без їхнього представника та винести рішення на свій розсуд (т.2 а.с. 98). Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в смт.Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області помер батько позивача та чоловік відповідачки - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (повторне) серії [NUMBER] від 14.07.2020 року (т.1 а.с.13). Після його смерті відкрилась спадщина на належний йому на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] (т.1 а.с.174-175). Родинний зв`язок позивача [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 06.09.1973 року (т.1 а.с.12). Те, що відповідачка [PERSON] була дружиною спадкодавця [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 04.07.1965 року (т.1 а.с. 171 зворот). 14 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся із заявою до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину вищевказаного житлового будинку (т.1 а.с.180). Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. від 14.07.2020 р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини, оскільки [PERSON] не подано заяву про прийняття спадщини, оформлену належним чином в строк до 6-ти місяців з дня смерті спадкодавця, та на момент відкриття спадщини згідно довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області №1956 від 21.06.2011 року він не був зареєстрований разом з померлим на день його смерті, тобто фактично спадщину не прийняв. Крім того, на вищевказане спадкове майно свідоцтво про право на спадщину вже видано іншому спадкоємцю за законом, який належним чином прийняв спадщину (т.1 а.с.16). Як вбачається з копії спадкової справи, яка була витребувана судом, після смерті [INFO] [PERSON] в Четвертій дніпровській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №114/2011 (т.1 а.с.167-168). Так, 30.06.2011 р. відповідачка [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого чоловіка (т.1 а.с.169). 30 червня 2011 року відповідачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належний спадкодавцю житловий будинок [ADDRESS] (т.1 а.с.177 зворот). З копії спадкової справи №114/2011 вбачається, що вказане свідоцтво про право на спадщину за законом було видане відповідачці на підставі довідки виконкому Царичанської селищної ради Дніпропетровської області №1956 від 21.06.2011 року, згідно якої [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на день своєї смерті дійсно постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 09.10.1979 року і по день смерті. На момент смерті мав склад сім`ї: дружина - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 04.07.1965 року і залишається проживати по даний час (т.1 а.с.176). Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво про право на спадщину за законом складається з житлового будинку по [ADDRESS] (т.1 а.с.177 зворот). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВРЛ 707022 від 30.06.2011 року, відповідачці [PERSON] 05.07.2011 року ОКП "Царичанське бюро технічної інвентаризації" було видано Витяг про державну реєстрацію прав №30510161, згідно якого вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] , частка 1/1 (т.1 а.с.69). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 193322528 від 16 грудня 2019 року, житловий будинок по [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , частка власності 1/1, державна реєстрація права власності 05.07.2011 року (т.1 а.с. 14). 20.11.2014 р. відповідачка [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ляшківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Шарівською Н.П., зареєстрований в реєстрі за №35, яким на випадок своєї смерті розпорядилася, що усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповідає гр. [PERSON] і [PERSON] в рівних долях (т.1 а.с. 56). Позивач звернувся з позовом до суду, оскільки вважає, що його право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку вказаного житлового будинку порушене, що свідоцтво про право на спадщину за законом ВРЛ 707022 від 30.06.2011 року незаконно видане тільки одному спадкоємцю на всю частину спадкового майна без перевірки наявності інших спадкоємців першої черги, які були зареєстровані на момент смерті спадкодавця в місці відкриття спадщини і фактично прийняли спадщину, а отже, є недійсним. На підтвердження чого посилається на довідку виконкому Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області №1576 від 28.07.2020 року, згідно якої на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , разом з ним був зареєстрований та постійно мешкав за адресою: [ADDRESS] його син [PERSON] , починаючи з 18 грудня 2000 року (т.1 а.с. 15). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 28.09.2023 року було витребувано від виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області документи, на підставі яких головою виконкому Царичанської селищної ради була видана довідка від 28.07.2020 р. за №1576 про реєстрацію і проживання [PERSON] , починаючи з 18 грудня 2000 року та на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.86, 96-97). Згідно листа Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 24.10.2023 року №3137/02-21 видача довідок про реєстрацію і проживання громадян за запитуваною в зверненні адресою здійснювалася на підставі поданого оригіналу Домової книги домогосподарства шляхом перенесення інформації про всіх зазначених в ній громадян. Надати документи, на підставі яких надано довідку про реєстрацію і проживання [PERSON] №1576 від 28.07.2020 року не має можливості, оскільки вищезазначена довідка має тимчасовий термін зберігання - 3 роки, а тому станом на 28.09.2023 рік вона фактично відсутня (т.2 а.с.101). Водночас, з довідки виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 20.11.2023 року №204/02-25 вбачається, що [PERSON] фактично проживав з батьками та своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] з 02.08.1973 року до 1 вересня 2020 року. Підстава: Акт про проживання від 10.11.2023 року (т.2 а.с. 108). Згідно Акту про проживання, складеного 10.11.2023 року депутатом Царичанської селищної ради Уразко Є., [PERSON] , з 02.08.1973 р. фактично проживав за адресою: [ADDRESS] разом з батьками: [PERSON] , [PERSON] і зі своєю сім`єю: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до 1 вересня 2020 року. Фактичне проживання підтверджують: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.2 а.с. 109). Крім того, відповідачка [PERSON] 28 лютого 2023 року в ході підготовчого судового засідання пояснила, що на момент смерті її чоловіка (батька позивача) позивач зі своєю сім`єю і вона проживали за однією адресою по [ADDRESS] , за даною адресою її син був зареєстрований (т.2 а.с. 8-11). У подальшому в ході розгляду справи відповідачка заперечувала факт проживання сина на момент смерті батька. Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що на день смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , його син - позивач по справі [PERSON] на момент смерті батька постійно проживав разом із ним за адресою: [ADDRESS] . Спірне свідоцтво на спадщину за законом було видано відповідачці [PERSON] без урахування частки позивача на спадщину. До спірних правовідносин у даному випадку підлягають застосуванню як положення ЦК Української РСР, які були чинними на момент смерті спадкодавця [PERSON] , щодо кола спадкоємців та порядку прийняття спадщини, так і положення ЦК України, чинні на момент видачі відповідачці [PERSON] оспорюваного свідоцтва про право на спадщину щодо способу захисту порушеного права. Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася за правилами ЦК Української РСР, а тому коло спадкоємців визначається за законом, чинним на момент відкриття спадщини, тож до спірних правовідносин застосовуються ЦК Української РСР щодо кола спадкоємців. Отже, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька, який відповідно до статті 549 ЦК Української РСР фактично вступив у володіння спадковим майном шляхом постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачка [PERSON] за встановлених фактичних обставин не мала права претендувати на всю частину спадкового майна, а нотаріус, відповідно, не мав права видавати оспорюване свідоцтво [PERSON] на все спадкове майно, а саме, спірний житловий будинок. Видача вказаного свідоцтва підтверджує факт порушення ним прав [PERSON] , як спадкоємця першої черги після смерті батька [PERSON] . При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що зі спливом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець, діючи розумно, обачливо і добросовісно, має отримати свідоцтво про право на спадщину. Обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно встановлено і у статті 1297 ЦК України. Правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України). У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У даному випадку видача свідоцтва про право на спадщину відповідачці [PERSON] підтверджує факт порушення ним прав позивача як спадкоємця першої черги після смерті батька. Позивач прийняв спадщину після смерті батька, фактично вступивши в управління майном, проте не оформив свідоцтво про право на спадщину, а видача свідоцтва на ім`я відповідачки позбавляє його права оформити належним чином свої спадкові права. У ході розгляду справи відповідачка [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності. Вирішуючи питання відносно позовної давності у даній справі суд доходить такого. За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 вересня 2022 року за наслідками розгляду справи № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) викладено правовий висновок щодо застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Так, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду зазначено, що положеннями глави 19 ЦК України встановлено загальне правило про поширення позовної давності на всі цивільно-правові вимоги, окрім тих, що як виняток зазначені у статті 268 ЦК України. У частині першій статті 268 ЦК України законодавець визначив, на які позовні вимоги не поширюється позовна давність. У частині другій статті 268 ЦК України закріплено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Серед переліку вимог, на які відповідно до закону позовна давність не поширюється, немає вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Факт видачі спадкоємцю свідоцтва про право власності в порядку спадкування на спадкове майно, право на яке має інший спадкоємець, або видача свідоцтва особі, яка не має прав на спадщину, доводить порушення прав та інтересів особи і саме тому перебіг позовної давності необхідно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців (чи особі, яка не є спадкоємцем), а у разі якщо особа, права та інтереси якої порушені видачою такого свідоцтва, доведе, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності варто пов`язувати саме з таким моментом. Факт неотримання позивачем свідоцтва про право на спадщину та невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не може підтверджувати, що у такого спадкоємця не виникло право на позов. Також Об`єднана палата наголосила на тому, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Отже, на вимогу про оспорювання свідоцтва про право на спадщину поширюється позовна давність. Позивач не довів, що звернувся до суду у межах позовної давності з моменту, коли йому з об`єктивних причин могло бути відомо про порушення його спадкових прав. На підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності позивач не надав належних та достатніх доказів. Судом встановлено, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину (на все спадкове майно) порушує права позивача як спадкоємця першої черги, проте позовна вимога про визнання його недійсним та відповідно, похідна вимога про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна не підлягає задоволенню в зв`язку зі спливом позовної давності. Суд не може взяти до уваги посилання позивача на ту обставину, що про отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.06.2011 року, внаслідок якого вона стала власницею спадкового будинку, він дізнався лише 16.12.2019 р. з інформації, що міститься у Витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивачем не зазначено та не надано належних доказів на підтвердження об`єктивних причин, що заважали йому дізнатись про спірне свідоцтво про право на спадщину протягом розумного строку після моменту його видачі. І хоча, дійсно, права позивача у даному випадку були порушені, у позовних вимогах слід відмовити з урахуванням пропуску ним строку позовної давності на захист таких прав. При цьому, вирішальним у визначенні початку відліку часу, з моменту якого наступило право особи на захист її прав, є момент видачі свідоцтва про право на спадщину (30.06.2011 року), оскільки згідно з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у таких випадках перебіг позовної давності потрібно пов`язувати із фактом видачі свідоцтва про право на спадщину другому із спадкоємців. При цьому, суд враховує також, що позивачем не було доведено того факту, що про існування такого свідоцтва, яким порушуються його права, йому стало відомо пізніше, також позивачем не надано належних доказів на підтвердження поважності причин такого тривалого пропуску строку. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач не звертався з відповідним клопотанням до суду та не просив поновити такий строк ні в позовній заяві, ні під час судового розгляду, а відповідачка просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. З цього приводу необхідно також враховувати позицію Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), який наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду; забезпечувати юридичну визначеність і остаточність захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене, те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed