Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить: 1) визнати недійсним Рішення Рославичівської сільської ради народних депутатів від 28.09.1999 року №193, 2) визнати недійсним Державний акт про право власності на землю серія IV-КВ №038496, виданий Рославичівською сільською радою 03 червня 2000 року, 3) визнати недійсними договори дарування, серія та номер: 1-791, виданий 23.07.2016 року щодо ділянки за номером 3221487301:01:005:0041, та договір дарування, серія та номер: 1-793, виданий 23.07.2016 року щодо ділянки за номером 3221487301:01:022:0009, посвідчені державним нотаріусом Остранициною Ольгою Борисівною, Васильківська районна державна нотаріальна контора, Обухівський районний нотаріальний округ, Київська обл., 4) касувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 3221487301:01:005:0041 в Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням рішення державного нотаріуса Кропивницької районної державної нотаріальної контори Остранициної О.Б. від 23.07.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30601571 від 23.07.2016 року, 5) скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 3221487301:01:022:0009 в Державному земельному кадастрі з одночасним скасуванням рішення державного нотаріуса Кропивницької районної державної нотаріальної контори Остранициної О.Б. від 23.07.2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ііндексний номер: 30601934 від 23.07.2016 року. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] , є власником земельної ділянки кадастровий номер 3221487301:01:022:0007, яку позивач отримав на підставі відповідного рішення сільської ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 18 вересня 1992 року протокол №8, про надання земельної ділянки площею 0,25 га гр. [PERSON] під будівництво індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] . Як зазначає позивач, подавши Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ВЖ №942841 від 16.02.2009 року для державної реєстрації в реєстрі речових прав на нерухоме майно у 2021 році, отримавши витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.04.2021 року, Позивач виявив, що його земельна ділянка на державній публічній кадастровій карті України перетинається з іншими земельними ділянками - кадастрові номери 3221487301:01:022:0009 та 3221487301:01:005:0041, власником яких є відповідач [PERSON] . Позивач стверджує, що з загальнодоступних баз даних, стає зрозуміло, що свого часу ділянку з кадастровими номерами 3221487301:01:022:0008 та 3221487301:01:022:0009 було отримано матір`ю Відповідача [PERSON] відповідно до Рішення Рославичівської сільської ради народних депутатів від 28.09.1999 року Таким чином, Позивач виявив, що сільрада своїми рішеннями виділила двічі одну й ту ж саму земельну ділянку різним громадянам з інтервалом у 7 років. Після цього за заявою [PERSON] від 31.08.2015 посвідченою приватним нотаріусом Соломатіною О.П. цю ділянку було поділено на дві інших ділянки, яким присвоєно нові кадастрові номери - 3221487301:01:005:0040 і 3221487301:01:005:0041. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ділянки за номерами 3221487301:01:005:0041 та 3221487301:01:022:0009 були набуті Відповідачем за договорами дарування. Таким чином, позивач вважає, що рішення Рославичівської сільської ради народних депутатів від 28.09.1999 №193, яким [PERSON] виділено земельну ділянку площею 0,37 га у [ADDRESS] є таким, що порушує право власності Позивача, оскільки частина цієї ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:022:0009 повністю знаходиться в межах належної Позивачеві ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:022:0007, а ділянка з кадастровим номером 3221487301:01:005:0041 частково перетинається з належною Позивачу ділянкою. Представник позивача надіслав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача надіслав до суду заяву про слухання справи в його відсутності, щодо заявлено позову заперечував через його необгрунтованість. Крім того, просив застосувати строки позовної давності. Головне управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання явку представника не забезпечив, про рощгляд справи повідомлявся належним чном. Представник Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області надіслав до суду заяву про слухання справи в його відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що рішенням сільської ради народних депутатів Васильківського району Київської області від 18 вересня 1992 року, надано земельну ділянку площею 0,25 га гр. [PERSON] під будівництво індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] . Разом з тим, в матеріахах справи міститься Рішення Рославичівської сільської ради Васильківського району Київської області №66/3 від 26 січня 2007 року, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га гр., для будівництва обслуговування житлового будинку, що розташована на території [ADDRESS] , остаточні уточнені площі земельної ділянки визначити при виготовлені технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на землю. Як вбачається з висновку Головного управління Держгеокадастру у Київській області №3025 від 14.07.2008 року, наявні обмеження на використання земельної ділянки, що надається у власність [PERSON] , оскільки остання повинна використовуватися з дотриманням обов`язків власників земельних ділянок та змісту добросусідства. Як вбачається з висновку відділу архітектури та розвитку інфраструктури Васильківської районної державної адміністрації у Київській області №2189 від 24.07.2008 року, наявні обмеження на використання земельної ділянки, що надається у власність [PERSON] , оскільки остання повинна використовуватися з дотриманням обов`язків власників земельних ділянок та змісту добросусідства. 16.02.2009 року позивач отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ВЖ №942841 від 16.02.2009 кадастровий номер 3221487301:01:022:0007. Як вбачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Київській області згідно з даними ДЗК, земельна ділянка має кадастровий номер 3221487301:01:022:0007 перетин меж з земельними ділянками з кадастровими номерами 3221487301:01:005:0052. 3221487301:01:005:0041, 3221487301:01:022:0009. При цьому зазначено, що Відповідно до даних ДЗК, земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:005:0041, 3221487301:01:022:0009 перебувають у приватній власності гр. [PERSON] та відомості Державного земельного кадастру про координати поворотних точок меж земельних ділянок з кадастровими номерами 3221487301:01:005:0041 та 3221487301:01:022:0009 відповідають відомостям документації із землеустрою, яка стала підставою для формування земельних ділянок. Так, вищевказані земельні ділянки були успадковані матір`ю Відповідача - [PERSON] та її братом [PERSON] від їх матері - [PERSON] у 1977 році разом з будинком та прибудинковими спорудами, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину № 2998 /189/179/2-1752 від 12.06.1978. Згодом успадковані земельні ділянки було розділено порівну між [PERSON] та її братом [PERSON] , про що було складено рішення Гвоздівської сільскої ради від 30.05.1995 року, що підтверджується додатком до рішення Гвоздівської сільскої ради від 30.05.1995. 28 вересня 1999 року на підставі права на спадщину та рішення про розділ спадщини в порядку приватизації раніше виданої земельної ділянки Рославичівська сільська рада винесла рішення № 193 про передачу [PERSON] у приватну власність раніше виданої земельної ділянки площею 0.37 га, з яких для будівництва та обслуговування будинку - 0.25 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0.12 га. Після чого було виготовлено державний акт IV-KB№ 039496 від 03.06.2000 року про право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку, який був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 291. Довідкою Держкомзему України № 156/02-к від 04.09.2009, підтверджується, що земельним ділянкам [PERSON] було присвоєно кадастрові номери, а саме: - 3221487301:01:022:0009 площею 0.12 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; - 3221487301:01:022:0008 площею 0.25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку. Згодом вищевказані належні [PERSON] земельні ділянки було внесено до Державного земельного кадастру, тобто здійснено державну реєстрацію таких земельних ділянок, що підтверджується листом Управління Держземагенства України у Васильківському районі Київської області № 1328/Л-1413 від 15.09.2014 року. В подальшому, на підставі нотаріально завіреної заяви [PERSON] № 357 від 22.03.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П., було здійснено поділ належної останній земельної ділянки площею 0.25 га з кадастровим номером 3221487301:01:022:0008 на дві окремих земельних ділянки: - площею 0.0593 га з кадастровим номером 3221487301:01:005:0040; - площею 0.1907 га з кадастровим номером 3221487301:01:005:0041. В подальшому, між [PERSON] та Відповідачем було укладено договори дарування земельної ділянки № 1-793 від 23.07.2016 та № 1-791 від 23.07.2016,посвідчені державним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Остранициною О.Б., на підставі яких Відповідач набув право власності на спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:022:0009 та 3221487301:01:005:0041. У частині першій статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків . Надаючи правову оцінку належності обраного Позивачем, як зацікавленою особою, способу захисту, необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі за текстом - «ЄСПЛ») наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. В тексті постанови від 19 січня 2022 року у справі № 592/10260/16 Верховний Суд наголосив на тому, вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 363/3641/17. Враховуючи заявлені у цій справі вимоги, Позивач зобов`язаний був довести, що Рішення Рославичівської сільської ради народних депутатів № 193 від 28.09.1999 в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] порушує його права та інтереси. Проте, відповідний факт Позивач не довів та не обґрунтував, що є логічним, адже вказане рішення прийнято задовго до отримання Позивачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:022:0007. Крім того, Велика Палата Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у постанові по справі № 915/127/18 зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Згідно зістаттею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до частин першої, другоїстатті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів (пункт «г» частини першої статті 96 ЗК України). Згідно зістаттею 106 ЗК Українивласник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельнихвідносин. Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Статтею 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно достатті 50 Закону України «Про землеустрій`проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки). Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно зі статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Статтею 107 ЗК України визначено, що основою для відновлення меж земельних ділянок є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Крім того, позивач просить визнати недійсними договори дарування. Разом з тим, виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Натомість, статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначено недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проте, в даному випадку договори дарування № 1-791 та № 1-793 від 23.07.2016 було укладено з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України, що свідчить про відсутність будь-яких підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання відповідних договорів дарування недійсними. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер допустимості означає, що по всіх справах, незалежно від їх категорії, повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотримання процесуальної форми доказування). Порушення цих вимог приводить до неприпустимості доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду або учасник справи має право подати до суду висновок експерта складений на його замовлення, й у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду. Висновок експертизи може бути зроблений відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Відповідно до частин першої, другої статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Частина 3 вказаної статті встановлює, що висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (Заява № 61679/00) від 01 червня 2006 року зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Отже, єдиним допустимим та належним доказом, який може підтвердити або спростувати факт перетинання земельної ділянки позивача та відповідача є судова земельно-технічна експертиза. Проте, сторони по справі не надали суду висновку експертизи, клопотання про призначення земельно-технічної експертизи не заявляли, натомість наполягали на продовженні розгляду справи на підставі наявних в ній матеріалів. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 556/1437/19. Отже, позивач, вказуючи на факт перетинання відповідачем частини земельної ділянки, власником якої він є, не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів, що є її процесуальним обов`язком. А відтак, суд встановив, що позивачем не доведено порушення відповідачем її земельних прав, а відтак, його право, за захистом якого він звернулася в суд, не порушено. За таких обставин, враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Враховуючи вимогист. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed