Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

24 липня 2023 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, у якій просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 27.02.2019 у розмірі 96432,63 гривень станом на 11.06.2023 та судові витрати у розмірі 2684,00 гривень. Позовна заява обґрунтована тим, що 27.02.2019 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви №б/н про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку. Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито кредитний рахунок (що підтверджується випискою по рахунку, яка додається до позову) із початковим лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, та відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих карток зазначено у довідці про отримання картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 80000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого станом на 11.06.2023 утворилась заборгованість у розмірі 96432,63 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 80089,24 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 16343,39 грн; заборгованість за комісією - 0,00 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 0,00 грн. Ураховуючи викладене позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати у розмірі 2684,00 грн. Ухвалою суду від 26 липня 2023 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених судом недоліків. Позивачем усунув недоліки у строк, встановлений судом, додав до позовної заяви належним чином завірені копії перелічених в ухвалі документів. Ухвалою суду від 07 серпня 2023 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 16 жовтня 2023 року. Поштове відправлення (конверт) з ухвалою суду від 07 серпня 2023 року та копією позовної заяви з додатками, що направлялися судом на адресу відповідача, повернувся до суду з довідкою про причини повернення/досилання з підстав «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку з перебуванням судді у щорічній відпустці 16.10.2023 та неявкою відповідача, судове засідання перенесено на 09 годину 00 хвилин 16 листопада 2023 року, з повідомленням відповідача про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. У судове засідання 16 листопада 2023 року представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, не з`явився, у поданому до суду клопотанні просив здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання 16 листопада 2023 року не з`явився, у розумінні п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, причини неявки у судове засідання не повідомив, заяв, клопотань та відзив на позовну заяву до суду не подавав. Ухвалою суду від 16.11.2023 постановлено проводити заочний розгляд справи. Справу розглянуто 16.11.2023 без участі учасників цивільної справи на підставі наявних у ній доказів та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України (ст. 1069). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що 27.02.2019 між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір банківського рахунку (з можливістю встановлення кредитного ліміту за платіжною карткою) шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 93). Анкета-заява, підписана відповідачем. Основних умов кредитування (розміру кредитного ліміту, процентної ставки, строку кредитування тощо) анкета-заява не містить. До позовної заяви позивачем надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 96-138), які підпису відповідача не містять. Згідно з паспортом споживчого кредиту (а.с. 94-95) відповідач ознайомився 21.04.2020 з інформацією про кредитодавця, основні умови кредитування, а саме: тип кредиту: відновлювальна кредитна лінія шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці; сума кредитного ліміту: до 800,00 тис. грн; строк кредитування - до 240 місяців; строк договору - 240 місяців; мета кредиту - споживчі потреби; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом (на картковий рахунок); процентна ставка, відсотків річних: 0,0001% - у пільговий період; 43,2%, 42%, 37,2% - поза межами пільгового періоду; порядок повернення кредиту - шляхом договірного списання з рахунку клієнта, у тому числі за рахунок кредитного ліміту; процентна ставка, що застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту - 86,40 %, 84,00 %, 74,40 % тощо. Така інформація зберігала чинність та була актуальною до 06.05.2020. Згідно з довідкою без вихідних даних (номеру та дати) відповідачу [PERSON] було видано кредитні картки: 27.02.2019 терміном дії до 01/23; 01.04.2019 - терміном дії до 02/23; 21.04.2020 - терміном дії до 09/23 (а.с. 92). Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 91), оформленої на [PERSON] (договір б/н), 14.01.2022 було збільшено кредитний ліміт до 80000,00 грн. До цієї дати кредитний ліміт не був встановлений на кредитну картку відповідача та складав 0,00 грн. Отже, фактично кредитні відносини між позивачем та відповідачем виникли з дати початку кредитування позивачем поточного рахунку відповідача - 14.01.2022, а найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача за весь період кредитування складав 80 000,00 грн, та який остаточно було зменшено позивачем 26.12.2022 до 0,00 грн. Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань, станом на 11.06.2023 утворилась заборгованість відповідача у розмірі 96432,63 грн, яка складається з: 80089,24 грн - заборгованість за тілом кредиту; 16343,39 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 88-90). Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за договором № б/н станом на 26.06.2023 (а.с. 147-154) за період з 27.02.2019 по 26.06.2023, а також довідкою про картки, видані відповідачу відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору, остання з яких перевипущена 21.04.2020 під номером [NUMBER] терміном дії - 09/23 (а.с. 92). Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також виписка банку згідно з Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на його картковий рахунок, що підтверджується банківською випискою за договором та довідкою про зміну умов кредитування. Відповідач доказів на спростування отримання ним грошових коштів у зазначеному позивачем розмірі не надав. Разом з тим матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження збільшення (встановлення) кредитного ліміту по картковому рахунку відповідача до 80089,24 грн. Отже, пред`явлена позивачем до стягнення заборгованість за тілом кредиту (80089,24 грн) перевищує кредитний ліміт, який був встановлений на картковий рахунок відповідача (80000,00 грн), та у межах якого відповідач мав право та можливість використовувати кредитні кошти. Доказів несанкціонованого перевищення відповідачем ліміту кредитування позивач до суду не надав. Доказів збільшення розміру кредитного ліміту до 80089,24 грн позивач також не надав. Тобто доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 80089,24 грн не ґрунтуються на матеріалах справи. Довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 91) таких доказів не містить. Крім того, з розрахунку позивача, наданого на обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Так, розрахунок заборгованості за договором (а.с. 88-90) містить графу «відсотки погашені за рахунок кредиту»), що свідчить про те, що заборгованість за тілом кредиту, яку позивач пред`явив до стягнення, складається не тільки з коштів, які безпосередньо відповідач отримав у кредит шляхом витрачання коштів у межах встановленого йому кредитного ліміту, а й за рахунок самостійного збільшення позивачем заборгованості за кредитом шляхом погашення (списання) процентів за користування кредитом за рахунок кредитних коштів. Також з виписки за договором, наданої позивачем, вбачається, що позивач неодноразово здійснював «списання відсотків за використання кредитного ліміту, за ставкою 1.7, 3.4 відсотка…» та на суму списання автоматично збільшував від`ємний «залишок після операції». Цим позивач самостійно на власний розсуд допустив штучне збільшення заборгованості за кредитом відповідача поза межами кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок позичальника. З виписки з особового рахунку позичальника та розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач систематично користувався кредитною карткою та здійснював платежі на погашення заборгованості. У той же час, заборгованість за тілом кредиту не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів. Такий висновок викладено в постанові Полтавського апеляційного суду від 13.01.2020 у справі № 544/1257/19. Суд, вирішуючи питання обґрунтованості вимог за наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано отримання ним кредитних коштів у межах кредитного ліміту, встановленого на його банківську картку, що підтверджується банківською випискою за договором та довідкою про зміну умов кредитування. Позивачем же, на думку суду, не доведено правомірність та підставність вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту з перевищенням встановленого кредитного ліміту. Отже вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню у межах встановленого позивачем кредитного ліміту - 80000,00 грн. Вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 89,24 грн (80089,24 - 80 000,00 = 89,24) є необґрунтованою позивачем, не підтвердженою належними доказами, оскільки утворилася не за рахунок прямого кредитування рахунку позичальника (відповідача), а за рахунок збільшення заборгованості за кредитом за рахунок нарахованих та списаних позивачем процентів за користування кредитом, тому суд у цій частині вимог позивачеві відмовляє за безпідставністю. Оцінюючи розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами суд зазначає таке. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, додав до позовної заяви паспорт споживчого кредиту (а.с. 94-95), який наданий на підпис відповідачу та підписаний відповідачем 21.04.2020. Відповідно до р. 7 паспорту «Інші важливі правові аспекти» інформація про умови кредитування зберігає чинність та є актуальною до 06.05.2020. Підписана відповідачем інформація про умови кредитування містить декілька варіантів процентних ставок (43,20%, 42,00%, 37,2%, 52,84%, 53,45%, 55,74%, 59,00%, 63,48%, 69,39%, 122,09%) у залежності від типу кредитного продукту, виду картки та періоду нарахування. З розрахунку заборгованості, виконаного позивачем, вбачається, що для нарахування процентів за користування кредитом за період кредитування з 27.02.2019 по 11.06.2023 застосовувалися різні процентні ставки, а саме 1,7%, 20,40%, 40,8%, 42 %, 3,4%, 3,5 % тощо, що не в повній мірі відповідає умовам кредитування, що були погодженні та підписані між сторонами кредитного договору. Суд звертає увагу, що умови кредитування, що були погоджені між позивачем та відповідачем, викладені у паспорті споживчого кредиту (а.с. 94-95), діяли та були чинними у період кредитування з 21.04.2020 (дата підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту) до 06.05.2020 (дата закінчення строку дії умов кредитування, зазначених у самому паспорті). За цей період позивачем застосовувалися при нарахуванні (згідно з розрахунком заборгованості (а.с. 88) проценти за користування кредитом за погодженою сторонами процентною ставкою у розмірі 42 %. Матеріали справи не містять доказів, що сторони домовлялись про розмір процентної ставки за користування кредитом у інший період кредитування поза межами періоду з 21.04.2020 по 06.05.2020. Отже суд не бере до уваги розрахунок заборгованості за процентами, що нарахована позивачем за той період, за який відсутні докази існування домовленостей між сторонами про умови кредитування. Здійснюючи перевірку нарахування процентів за користування кредитом за період з 21.04.2020 по 06.05.2020 за ставкою 42 %, суд зазначає, що згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом («загальне сальдо за нарахованими відсотками») у вказаний період була відсутня. Також судом встановлено, що під час розрахунку заборгованості банком у інші періоди використовувалася формула нарахування процентів, яка не відповідає положенням, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 325/1163/16-ц. Як уже зазначалося вище судом, зі розрахунку позивача та з виписки за договором, наданих для обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту (збільшував від`ємний «залишок після операції»), тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Застосована позивачем формула розрахунку заборгованості за процентами, на думку суду, суперечить вимогам закону та умовам договору, й суд дійшов висновку про те, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за процентами є необґрунтованим, оскільки позивач мав право здійснювати нарахування процентів за користування кредитом виключно на суму фактичної заборгованості за кредитом, отриманим позичальником, із застосуванням тієї процентної ставки, про яку сторони домовилися. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався також на витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 97-138) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 96), на яких не міститься підпис відповідача. Отже суд уважає, що доводи позивача про погодження відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів» у письмовій формі не підтверджені позивачем належними доказами та є безпідставними. Суд також не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, з тих підстав, що позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву. Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17 (постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Будь-яких інших доказів на підтвердження існування письмових домовленостей сторін саме про такі умови кредитування позивач до суду не подав. Вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦКУ позивач не заявляв; розрахунок заборгованості за процентною ставкою, прямо передбаченою ч. 1 ст. 1048 ЦКУ, позивач до суду не подав.

Outcome: partial