Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідачів приватного\~виконавця Сивокозова\~О.М.,\~ДП «Сетам»,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~і просить\~суд визнати\~недійсними проведені\~в системі\~«Сетам» електронні\~торги 25\~березня 2019\~року з\~реалізації арештованого\~майна,\~а саме\~нежилого приміщення,\~вбудованого в\~другий поверх\~двоповерхової нежитлової\~будівлі,\~загальною площею\~292,2\~кв.м.,\~в тому\~числі площею\~загального користування\~41,5\~кв.м.,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ;\~визнати недійсними:\~протокол №394713\~від 25\~березня 2019\~року про\~проведення електронних\~торгів з\~реалізації арештованого\~майна,\~акт про\~проведені електронні\~торги з\~реалізації арештованого\~нерухомого майна\~(предмета\~іпотеки)\~від 01\~квітня 2019\~року винесеного\~приватним виконавцем\~виконавчого округу\~Дніпропетровської області\~Сивокозовим Олександром\~Миколайовичем,\~та свідоцтво\~№ 243,\~видане 04\~квітня 2019\~року приватним\~нотаріусом Криворізького\~міського нотаріального\~округу Дніпропетровської\~області Сніжко\~Д.В.\~про належність\~ [PERSON] \~на праві\~власності нежитлового\~приміщення,\~вбудованого в\~другий поверх\~двоповерхової нежитлової\~будівлі,\~загальною площею\~292,2\~кв.м.,\~в тому\~числі площею\~загального користування\~41,5\~кв.м.,\~розташованого по\~ [ADDRESS] ,\~витребувавши від\~ [PERSON] \~указане приміщення;\~визнати спільною\~сумісною власністю\~його та\~ [PERSON] \~нежитлове приміщення\~по [ADDRESS] \~та у\~порядку поділу\~спільної сумісної\~власності,\~визнати за\~ними з\~ [PERSON] \~право власності\~на 1/2\~частку за\~кожним указаного\~нежитлового приміщення. В обґрунтування позивачем вимог зазначено, що 14 грудня 1991 року він уклав шлюб з [PERSON] . Під час спільного проживання 17.10.2006 ними було придбано нежиле приміщення, вбудоване в другий поверх двоповерхової нежитлової будівлі, загальною площею 292,2 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , де покупцем на підставі договору купівлі-продажу була дружина. Сімейні відносини між ними фактично припинені із серпня 2018 року, вони проживають окремо, однак спільно нажите майно між ними у судовому порядку не поділено. Тому коли він захотів використати належну йому 1/2 приміщення за власними потребами. Зустрів там відповідача [PERSON] та дізнався, що указане приміщення продане з електронних торгів приватним виконавцем та вона, [PERSON] , являється новим власником приміщення. Однак вважає, що при реалізації арештованого майна [PERSON] було порушено його права, як співвласника приміщення та реалізовано майно, яке належить йому на праві спільної сумісної власності, хоча він не є боржником за виконавчим провадженням. При цьому приватному виконавцю слід було звернутися з поданням у порядку ст. 443 ЦПК України про визначення частик майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, чого ним не було зроблено, його, позивача, частка не набула статусу самостійного об`єкта та була реалізована на електронних торгах. При цьому оскільки нерухоме майно вибуло з його володіння поза його волею, то наявні підстави згідно пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України для витребування у добросовісного набувача [PERSON] спірного нежитлового приміщення. Ухвалою суду від 03 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у порядку, передбаченму ст. 128 ЦПК України. У матеріалах справи наявна заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за її та позивача відсутності, вимоги позову підтримує (а.с. 165). До суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, позов визнала в повному обсязі. У матеріалах справи міститься заява відповідача приватного виконавця Сивокозова О.М. про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову не визнає з підстав. викладених у відзиві на позов. В обґрунтування відзиву на позов приватним виконавцем Сивокозовим О.М. зазначено, що ним з метою виконання виконавчого документа № 216/7427/13-ц виданого 13.06.2014 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суми боргу, ним було описано та арештовано нерухоме майно боржника, що належить їй на праві приватної власності, про що було складено відповідну постанову. Указану постанову було складено у присутності стягувача та боржника, зберігачем майна було призначено [PERSON] подальшому з метою проведення електронних торгів приватним виконавцем заява для реалізації нерухомого майна передана до ДФ ДП «Сетам» та майно, належне боржнику [PERSON] , а саме приміщення [ADDRESS] , реалізовано 25 березня 2019 року шляхом проведення електронних торгів. Жодних заяв, ухвал, рішень суду, скарг та інших документів від сторін виконавчого провадження чи інших осіб на адресу приватного виконавця не надходило. При цьому між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено договір іпотеки, за яким спірне майно, належне [PERSON] на праві власності, було передано в іпотеку банку, а приватний виконавець проводить виконавчі дії щодо опису та арешту майна боржників за документами, що підтверджують право власності на майно. При цьому [PERSON] 25 жовтня 2007 року було подано заяву приватному нотаріусу про надання згоди своїй дружині [PERSON] на передачу нежилого приміщення по [ADDRESS] в забезпечення виконання її зобов`язань банку, а отже позивач був обізнаний про можливість настання наслідків у разі невиконання кредитних зобов`язань [PERSON] . Тому факт подання позовної заяви вказує на те, що позивач разом з дружиною намагаються повернути майно, яким забезпечено кредитні зобов`язання перед стягувачем, з метою отримання матеріальної вигоди. При цьому якщо [PERSON] розраховує на поділ майна, то і кредитні зобов`язання забезпечені іпотечним майном також будуть покладені на нього, як на власника іпотечного майна, яким забезпечені кредитні зобов`язання. Таким чином, враховуючи судову практику та підстави викладені у позові, для визнання торгів недійсними, позивачем не доведено та не надано жодного належного і допустимого доказу, що зазначені у позові порушення вплинули на результат електронних торгів, тому відсутні підстави для визнання їх недійсними. При цьому [PERSON] звертається до суду вдруге та ним пропущено строк для оскарження електронного аукціону, встановлений Законом України «Про іпотеку». Приватний виконавець не може бути відповідачем у справі. Оскільки вимоги, викладені у позові, не належать до прямої компетенції приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області. Тому просить відмовити у задоволенні вимог. У відповіді на відзив представником позивача [PERSON] зазначено, що позивач з відповідачкою [PERSON] не проживають разом із серпня 2018 року. Сторонами у справі про визнання електронних торгів недійсними мають бути продавець відділ ДВС/приватний виконавець, організатор торгів та покупець, для яких настали наслідки угоди і можуть настати наслідки визнання угоди недійсною, про що зазначав у своїх постановах Верховний Суд. Здійснення продажу з електронних торгів нерухомого майна без вирішення питання щодо можливості виділу в натурі частки боржника [PERSON] з об`єкта продажу й набуття статусу самостійного об`єкта цивільних прав не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону. Стосовно строків пропуску позовної давності, то позивачем подається заява про поновлення такого строку. У письмових поясненнях приватним виконавцем Сивокозовим О.М. зазначено, що спірне нерухоме майно в цілому вигляді за згодою іншого з подружжя було передано в іпотеку фінансовій установі і наслідки невиконання умов іпотечного договору були відомі [PERSON] ще з 25.10.2007. Кожен із співвласників майна обізнаний про наслідки, які виникатимуть у разі невиконання кредитних зобов`язань. Тому за невиконання кредитних зобов`язань відповідальність несуть і [PERSON] і [PERSON] . Наявність боргових зобов`язань подружжя враховується під час поділу майна в судовому порядку. Представник третьої особи ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити явку представника у судове засідання. Однак оскільки представник третьої особи скористався правом захисту шляхом подання письмових заперечень на позов, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає можливим розгляд здійснити за відсутності представника третьої особи з урахуванням положень статті 223 ЦПК України.. В обґрунтування письмових пояснень представником третьої особи ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначено, що згідно [PERSON] не надано доказів того, що спірне майно було придбано за спільні кошти його та подружжя, а презумпція спільної сумісної власності подружжя не має ніякого відношення до правил проведення електронних торгів. Вважає, що презумпція спільної сумісної власності подружжя використовується боржниками у виконавчих провадженнях для уникнення від виконання судових рішень про стягнення заборгованості та затягування часу для повернення заборгованості,а тому така презумпція не може бути застосована у процедурі примусового виконання рішень, зокрема під час проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна. Обов`язки приватного виконавця не включають в себе з`ясування сімейного стану боржника та встановлення придбання майна у період шлюбу. Правом на звернення до суду із визначенням частки у спірному майна позивач із серпня 2018 року не скористався. Позивачем не додано доказів на оскарження дій приватного виконавця у зв`язку з чим його доводи щодо порушень, допущених приватним виконавцем при передачі спірного майна на продаж. Не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Позовну заяву подано із пропуском трирічного строку позовної давності та і з пропуском спеціального строку. Встановленого частиною 1 статті 48 Закону України «Про іпотеку». Тому просить відмовити у задоволенні позову. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши подані документи та з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до статті 41\~Конституції України та частини першої статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У частині першій статті 68\~СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Так, з 14 грудня 1991 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим О.М. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідністю «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором у сумі 455\~416,92 грн. та судового збору у сумі 3\~441,00 грн. та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] , зокрема, описано та арештовано нежиле приміщення, вбудоване в другий поверх двоповерхової нежитлової будівлі, загальною площею 292,2 кв.м., в тому числі площею загального користування 41,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 90-91 копія постанови). У подальшому в межах виконавчого провадження з прилюдних торгів здійснено продаж вказаного нежилого приміщення [PERSON] , що підтверджується протоколом №394713 від 25 березня 2019 року про проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна, актом про проведені електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) від 01 квітня 2019 року винесеного приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозовим Олександром Миколайовичем, та свідоцтвом № 243, видане 04 квітня 2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжко Д.В. про належність [PERSON] на праві власності нежитлового приміщення, вбудованого в другий поверх двоповерхової нежитлової будівлі, загальною площею 292,2 кв.м., в тому числі площею загального користування 41,5 кв.м., розташованого по [ADDRESS] (а.с. 22-24 копії акту, протоколу, свідоцтва). Відповідно до частини шостої статті 48\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Згідно частини третьою статті 50\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Разом з тим, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О.М. тільки пересвідчився в тому, що нежитлове приміщення зареєстровано на боржника [PERSON] і не з`ясував її сімейний стан та не встановив, чи придбане приміщення в період шлюбу. З матеріалів справи вбачається, що нежитлове приміщення [ADDRESS] було придбано [PERSON] 17 жовтня 2006 року, тобто за час перебування у шлюбі з [PERSON] , при цьому позивач надавав свою згоду на купівлю цього приміщення, про що було відомо учасникам процесу. Хоча указане нежитлове приміщення було зареєстровано лише на [PERSON] , однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. За таких обставин, відчуження належної позивачу частки в приміщенні на публічних торгах без його згоди порушує його право як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним, що є неприпустимим. До вказаних\~висновків дійшов\~Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~у постанові\~від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), де також зазначено, що «посилання заявників касаційних скарг на факт придбання спірної квартири за грошові кошти, отримані [PERSON] в якості позики від [PERSON], та на наявність спільної відповідальності подружжя за зобов`язаннями за договором позики є необґрунтованим, оскільки доказів укладення [PERSON] вказаної угоди в інтересах сім`ї та використання грошових коштів, одержаних за договором, на придбання спільної квартири судам не надано». Тому вимогу у цій частині підлягають задоволенню повністю. Стосовно вимоги про витребування нежитлового приміщення. Так, статтею 387\~ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини першої статі 388\~ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі\~статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Віндикаційний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна. При цьому наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, тому відсутні правові підстави для застосування до таких правовідносин положень статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 6 ЦК України). За змістом частини першої статті 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені\~законом\~як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом у цій справі встановлено, що майно, яке є предметом спору, перебувало в іпотеці за іпотечним договором, укладеними між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , як забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Статтею 1\~Закону України\~«Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини третьої 33\~Закону України\~«Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору. Враховуючи наведене та відповідне іпотечне застереження, воля власника майна на відчуження такого майна чітко виражена у договорі іпотеки, отже, відсутні підстави вважати, що майно вибуло не з волі власника. Таким чином позивач [PERSON] , як власник частки майна, переданого на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до набувача цього майна [PERSON] , при цьому наявність судового рішення про визнання недійсними прилюдних торгів не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника. Указані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 442/4841/17 (провадження № 61-14210св19), де Верховний Суд крім цього звернув увагу на те, що у разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судових рішень, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує рішення, для примусового виконання якого такі торги були проведені. Схожих висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 461/13091/14-ц та постанові від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-98гс11. Тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно вимоги про поділ спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, Враховуючи факт придбання нежилого приміщення, вбудованого в другий поверх двоповерхової нежитлової будівлі, загальною площею 292,2 кв.м., в тому числі площею загального користування 41,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , що не спростовано учасниками процесу, наявність заяви [PERSON] про визнання позову у цій частині, вимоги підлягають задоволенню. Крім цього. відповідачем приватним виконавцем Сивокозовим О.М. подано письмову заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема, статтю 48 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель,\~іпотекодавець,\~боржник та\~будь-який\~учасник електронного\~аукціону мають право протягом трьох місяців з дня проведення електронного аукціону оскаржити його результати в суді за місцезнаходженням нерухомого майна. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною п`ятою статті 267\~цього кодексу передбачено, що суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач [PERSON] не був учасником оспорюваних електронних торгів, стороною, іпотекодавцем чи іпотекодержателем у цьому виконавчому провадженні, не повідомлявся органами ДВС про проведення спірних торгів, і спеціальна позовна давність, передбачена ст. 48 Закону України «Про іпотеку», до його вимог не може бути застосована. Також, постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~березня 2020\~№ 211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга\~статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у редакції Закону України\~від 30\~березня 2020\~року №\~540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, не вбачається підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки така не пропущена позивачем. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про розподіл судових витрат, вони покладаються на позивача.

Outcome: approved