Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

у квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь 10 598,00 грн боргу за договором позики, 38 788,68 грн пені, 899,77 грн інфляційних збитків та 335,58 грн - 3 % річних. Свої вимоги мотивує тим, що 12.02.2020 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого, позивач передав в борг [PERSON] 10 598,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 01.04.2020 року. Однак, відповідач суму позики не повертає, ухиляється від її повернення. Позика була оформлена шляхом підписання розписки. Крім того, в разі неповернення грошей в указані в розписці строки, позичальник сплачує пеню в розмірі 1 % від суми за кожен день прострочення. В зв`язку з тим, що позичальник борг вчасно не повернув, з нього також підлягають стягненню суми, передбачені ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою від 14.08.2023 року, після передачі вказаної справи за підсудністю із Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області, її прийнято до свого провадження із призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 50-51). Ухвалою від 18.10.2023 року з метою дотримання реалізації права відповідача на подання відзиву на позовну заяву, відкладено судовий розгляд вказаної цивільної справи на 16.11.2023 року (а.с. 58-59). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до розписки від 12.02.2020 року [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 10 598,00 грн, які зобов`язався повернути у строк до 01.04.2020 року (а.с. 5). Проте відповідач свої зобов`язання за розпискою не виконав, кошти не повернув. При цьому, згідно з розпискою від 12.02.2020 року відповідач взяв на себе зобов`язання у разі недотримання строків повернення коштів, виплатити пеню в розмірі 1 % від суми за кожен день прострочення. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 року в справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики від 12.02.2020 року, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку за період з 02.04.2020 року по 22.04.2021 року, вбачається, що розмір 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 335,58 грн та інфляційні збитки - 899,77 грн. Враховуючи, що відповідач зобов`язання щодо повернення коштів у строк, визначений договором позики, а саме до 01.04.2021 року, не виконав, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 10 598,00 грн, а також 899,77 грн інфляційних збитків та 335,58 грн - 3 % річних. Крім того, позивачем ставиться питання про стягнення 38 788,68 грн пені за порушення грошового зобов`язання за період з 02.04.2020 року по 02.04.2021 року. Частиною 1 ст. 624 ЦК України передбачено стягнення неустойки, якщо вона встановлена за порушення зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагента на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій. З огляду на викладене, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.03.2021 року справі № 902/538/18. Враховуючи вищевикладене, а саме те, що розмір неустойки (пені), яку позивач просить стягнути з відповідача, значно перевищує розмір збитків, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені до її розумного розміру, а саме до простроченої суми боргу, що становить 10 598,00 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню із відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 508,48 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial