Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

У серпні 2023 року адвокат Загарія О.Д. в інтересах [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом. Посилався на те, що з 19.07.2007 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21.03.2023 було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно - кватиру № [NUMBER] , яка знаходиться по [ADDRESS] , загальною площею 60,90кв.м. Право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Оскільки сторони не можуть у добровільному порядку домовитись щодо поділу майна, його довірителька змушена звернутися до суду із вказаним вище позовом. Просив визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності на вказане майно припинити. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Справа слухалась у відсутність сторін, які в судове засідання не з`явилися, незважаючи на те, що належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. 22.11.2023 представник позивачки - адвокат Загарія О.Д. подав через канцелярію суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутність та у відсутність його довірительки. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також на електронну адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнав та не заперечував щодо задоволення позову. Окрім того, зазначив, що спору між ним та позивачкою щодо поділу спільного майна немає. Колишня дружина жодного разу не зверталася до нього із проханням поділити майно. Вважає, що [PERSON] штучно створила спір між ними, оскільки перебуває за кордоном та фізично не може звернутися до нотаріуса для укладення договору про поділ майна подружжя. Враховуючи те, що в судове засідання учасники справи не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони з 19.07.2007 перебували у шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21.03.2023 між ними розірвано (а.с.4). За час перебування у шлюбі, сторонами набуто майно, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 60,9 кв.м., в тому числі житловою 27.8кв.м. Право власності на вказане майно було зареєстроване за відповідачем [PERSON] (а.с.5). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Крім цього, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Крім того, суд враховує той факт, що відповідач позов визнав та таке визнання не суперечить закону, не порушує права інших осіб. Таким чином, виходячи зі змісту наведених вище норм закону, а також положень судової практики, суд приходить до переконливого висновку про те, що нерухоме майно (квартира [ADDRESS] ), набуте сторонами за час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, у зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги щодо визнання за позивачкою права власності на частку у вказаному майні підлягають задоволенню. Згідно ст.372 ч.3 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи наведені вище вимоги закону, суд вважає, що право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно слід припинити. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, а також зважаючи на те, що відповідач позов визнав, суд вважає, що позивачці слід повернути з Державного бюджету 50% сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] решти 50% сплаченого нею судового збору, оскільки як вбачається із заяви відповідача, він не заперечував щодо добровільного поділу майна подружжя, шляхом звернення до нотаріуса, однак позивачка з такими вимогами до нього ніколи не зверталася. Доказів, які б свідчили протилежне позивачкою та її представником, суду не надано.

Outcome: approved