Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

24.03.2023 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансової компанії «А-Фінанс», згідно вимог якого просила суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 107Л/051021 від 05.10.2021, укладений між [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А- ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 43064717) та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А-ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 43064717) на користь [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] , - 101 448, 30 грн. (сто одна тисяча чотириста сорок вісім гривень тридцять копійок), з яких: 96 580, 70 грн. - сума авансового платежу, 3 863, 20 грн. - перший лізинговий платіж та 1004, 40 грн. - комісії банку при сплаті даних платежів. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 05.10.2021 між [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А- ФІНАНС» (код ЄДРПОУ 43064717) укладено Договір фінансового лізингу №107Л/051021 на термін 36 місяців на загальну суму 193 161,40 грн. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконала в противагу відповідачу, який станом на 23.02.2023 не виконав свої зобов`язання перед лізингоодержувачем. На переконання позивача, пункти Договору: п.п. 1.5., 1.5.1., 6.1.3.-6.1.5., 6.2., 6.4.-6.8., є такими, що підпадають під критерії несправедливості та надмірної обтяжливості, оскільки даними пунктами встановлено фактичну безвідповідальність лізингодавця і при цьому закріплено кабальну безправність лізингоодержувача. Позивач вказує, що ТзОВ «ФК А-ФІНАНС» відмовляється виконувати законні вимоги щодо повернення коштів, а відтак виникла потреба у захисті прав та інтересів [PERSON] у судовому порядку, що і послугувало підставою для звернення до суду. 28.03.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 01.07.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, внаслідок його безпідставності. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позову та просив відмовити. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 05 жовтня 2021 року року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «А-ФІНАНС» та фізичною особою [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № 107Л/051021. Відповідно до поданої позивачем/лізингоодержувачем заяви на отримання послуг з фінансування та укладання договору фінансового лізингу та згідно умов Договору, Лізингодавець зобов`язався придбати у свою власність транспортний засіб/об`єкт лізингу, та передати його у платне володіння та користування на умовах фінансового лізингу лізингоодержувачу. Відповідно до пункту 1.5. Договору, лізингоодержувач/позивач самостійно на свій ризик, скориставшись правом вільного вибору, обирає об`єкт лізингу та продавця, та відповідальність за ризики, пов`язані з вибором продавця, вартістю об`єкта лізингу, невиконанням або неналежним виконанням Продавцем своїх зобов`язань за Договором купівлі-продажу/поставки/комісії об`єкта лізингу, ризики, пов`язані з оспорюванням/невизнанням права власності на Об`єкт лізингу, технічним станом, несправністю, невідповідністю Об`єкта лізингу цілям його використання, що можуть виникнути у лізингоодержувача та/або третіх осіб, несе лізингоодержувач. Відповідно до умов п. 1.1.1. Договору та згідно норми п. 3 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», з метою виконання Лізингодавцем своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу щодо оплати товарів, виконання робіт тощо лізингодавець має право отримати від лізингоодержувача авансовий платіж, що підлягає сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу. При цьому, авансовий платіж не є залученими коштами лізингодавця, а є складовою лізингових платежів за договором фінансового лізингу, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу. Так, на виконання п. 2.1.3, позивач 07.10.2021 сплатила авансовий лізинговий платіж у сумі 96 580,70 грн. до моменту підписання акту прийому-передачі об`єкту лізингу у володіння та користування. Позивач мотивуючи позовні вимоги зазначає, що відповідач не передав їй обєкт договору та більше того, згідно інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано- Франківській області № 31/9-10аз-2023 від 24.02.2023, автомобіль марки Ford, модель Fiesta, номер кузова код), що є об`єктом лізингу, на території України не зареєстрований. Проте, вказані доводи суд не прйимає з огляду на їх безпідставність, виходячи з наступного. Відповідачем/лізингодавцем, на виконання умов Договору фінансового лізингу, було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, з обраним позивачем/лізингоодержувачем постачальником. При цьому, позивачу/лізингоодержувачу було відомо, що обраний ним транспортний засіб є не новий та буде поставлятися із США, що відповідало її волі та вимогам, що підтверджується відповідною заявою від 05.10.2021 року. Так, на виконання умов п. 3.1.1. Договору фінансового лізингу, лізингодавець сповістив лізингоодержувача про готовність до передачі у володіння і користування об`єкта лізингу протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту фактичного отримання лізингодавцем об`єкта лізингу від продавця шляхом направлення відповідного повідомлення на електронну пошту [INFO] від 14.10.2022 року. Відповідно до умов п. 3.2. Договору, Лізингоодержувач зобов`язаний прийняти об`єкт лізингу від Лізингодавця протягом 1 (одного) робочого дня з моменту отримання від Лізингодавця повідомлення про готовність Об`єкта лізингу до передачі, шляхом підписання Сторонами Акту прийому-передачі Об`єкта лізингу, одночасно з яким передаються реєстраційні і технічні документи. Також, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що Лізингоодержувач зобов`язаний, у разі якщо об`єкт фінансового лізингу відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам та специфікаціям, прийняти такий об`єкт, володіти та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору фінансового лізингу. Встановлені обставини свідчать, що відповідач/лізингодавець належним чином виконав умови Договору фінансового лізингу щодо придбання транспортного засобу та інформування Лізингоодержувача про готовність до передачі Об`єкта лізингу. Позивач вказує, що відповідно до п. 8.9 Договору, Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. Так, [PERSON] 23.02.2023 скеровано письмове повідомлення на офіційну електронну та письмові адреси ТзОВ «ФК «А-ФІНАНС» про розірвання договору в односторонньому порядку. Разом з тим, згідно пункту 6.1.4. Договору фінансового лізингу, у разі прострочення прийняття об`єкта лізингу від лізингодавця на термін понад 10 (десять) робочих днів і ненадання повідомлення про неможливість прийняти Об`єкт лізингу, а також у разі відмови від прийняття об`єкта лізингу, відповідно до умов п. 3.2. цього Договору, якщо така відмова не пов`язана з невідповідністю його призначення та специфікації, вказаної в Договорі, Договір вважається розірваним, а авансовий платіж - таким, що не підлягає поверненню. Враховуючи умови п. 6.1.4. Договору, Лізингодавцем було направлено Лізингоодержувачу на електрону адресу tanya13197005@gmail.com Повідомлення про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу № 136/16112022 від 16.11.2022 р. Так, згідно приписів ст. 21 Закону України «Про фінансовий лізинг» та відповідно до умов Договору фінансового лізингу, Лізингоодержувач має право: - відмовитися від прийняття об`єкта фінансового лізингу, що не відповідає встановленим договором фінансового лізингу умовам, специфікаціям; - вимагати розірвання договору фінансового лізингу або відмовитися від такого договору у випадках, передбачених договором фінансового лізингу та законодавством; Відповідно до умов п. 8.5. Договору фінансового лізингу, Лізингоодержувач має право в односторонньому порядку розірвати Договір, у випадку якщо не отримав Об`єкт лізингу, строк передачі якого ще не настав, звернувся з письмовою заявою до Лізингодавця про відмову від Договору до моменту оформлення Лізингодавцем права власності на Об`єкт лізингу. Проте, як вставнолено під час судового розгляду, Лізингоодержувач/Позивач звернувся до Відповідача/Лізингодавця із заявою про відмову від договору 23.02.2023 року, при цьому, як зазначалося вище, Лізингодавець 16.11.2022 року вже розірвав договір, в зв`язку із порушенням Позивачем/Лізингоодержувачем умов договору щодо отримання у зазначені в повідомленні строки Об`єкта лізингу. Отже, відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» та умов Договору, Договір фінансового лізингу № 107Л/051021 від 05.10.2021 року, є достроково припиненим (розірваним) за ініціативою Лізингодавця, а відтак доводи позивача суд не приймає до уваги. Отже, згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено, те, що в зв`язку із порушенням позивачем свого обов`язку щодо прийняття замовленого Об`єкта лізингу у володіння та користування на умовах фінансового лізингу, є порушенням зобов`язання відповідно до умов договору, що призвело про дострокового припинення дії договору фінансового лізингу за ініціативою Лізингодавця/Відповідача, що передбачено умовами укладеного між Сторонами Договору. Окрім цього, позивачем зазначено про порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов спірного договору про надання фінансового лізингу, а саме п.п.1.5.,1.5.1., 6.1.3.-6.1.5., 6.2., 6.4.-6.8., щодо обмеження права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов`язків, передбачених законом; звуження обов`язків лізингодавця; виключення відповідальності лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов`язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; надмірної відповідальності лізингоодержувача. Вказані пункти договору на думку представника Позивача порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, слід виходити з того, що згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Відповідно до частин першої - четвертої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладання оспорюваного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Зі змісту вказаних норм Закону слідує, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, несправедливість включених до договору умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів», підлягає доведенню Позивачем на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, Позивачеві необхідно довести суду несправедливість умов договору, і яким чином оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, оцінюючи доводи позивача про несправедливість вказаних ним умов договору, необхідно виходити перш за все із загальних засад регулювання договірних відносин та правової природи відносин лізингу. Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізину застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Як передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Випадки відмови від договору лізингу визначені статтею 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», зокрема лізингоодержувач, має право відмовитися від договору лізингу, уразі прострочення передачі лізингоодержувачу об`єкта фінансового лізингу більш як на 30 календарних днів та за умови, що договором фінансового лізингу не передбачено інший строк, лізингоодержувач до моменту передачі йому об`єкта фінансового лізингу. Також, нормами цієї статті зазначено, що Договір фінансового лізингу може бути достроково розірваний з інших підстав, встановлених законом або таким договором. Права та обов`язки Лізингодавця і Лізингоодержувача передбачені статтею 20, 21 Закону. При цьому, вони передбачені і роздіом 9 самого Договору фінансового лізингу. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як передбачено частиною першою статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно з статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Розподіл прав та обов`язків учасників цих правовідносин зумовлені правовою природою і сутністю правовідносин лізингу, які полягають у тому, що лізингодавець передає власний або придбаний ним у третьої сторони відповідно до погоджених лізингоодержувачем характеристик предмет лізингу, та укладає договір лізингу з лізингоодержувачем, надаючи лізингоодержувачеві право користування майном за лізингові платежі, які включають суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; винагороду лізингодавцю , компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Отже обов`язки лізингодавця, як і його відповідальність, переважно стосуються і пов`язані з фактом передачі предмету лізингу лізингоодержувачу. Доводи позивача про обмеження його прав у порівнянні з правами відповідача, суд вважає безпідставними, оскільки умови договору, узгоджуються із правами та обов`язками лізингодавця і лізингоодержувача, передбаченими статтею 20, 21 Закону України «Про фінансовий лізинг». Доводи позивача про те, що договір не містить умови щодо відповідальності за порушення умов договору зі сторони лізингодавця, вважаємо безпідставними, оскільки передбаченому договором і законом обов`язку передати об`єкт лізингу кореспондує право лізингоодержувача припинити договір у випадку, якщо Лізингодавець прострочив передачу Об`єкта лізингу більше ніж на 30 днів, та за умови, що така затримка не була спричинена невиконанням Лізингоодержувачем своїх зобов`язань (пункт 8.5.2. договору). Така умова договору відповідає частині першій статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг». Отже, враховуючи зазначене вище, позивач так і не навів достатніх та аргументованих доказів того, що ці положення несуть якийсь дисбаланс у відносинах і чим саме, відповідачем порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, згідно п. 12.3. Договору фінансового лізингу вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов Договору. Сторони повністю усвідомлюють зміст умов Договору, погоджуються з ними і повністю усвідомлюють значення і наслідки своїх дій за Договором. На виконання норм чинного законодавства, що регулює ринок надання фінансових послуг, перед укладанням Договору фінансового лізингу, Лізингодавець/Відповідач надав Лізингоодержувачу/Позивачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій цього лізингодавця з метою прийняття лізингоодержувачем рішення щодо укладення відповідного договору, із зазначенням дати надання та строку її актуальності, що підтверджується документом «Актуальна інформація, яка надається Лізингоодержувачу до укладання договору про фінансовий лізинг для порівняння різних пропозицій лізингодавця», яка була підписана Позивачем 05.10.2021 року до моменту укладання договору. На виконання ст. 14 Закону України «Про фінансовий лізинг», Лізингодавцем/Відповідачем застосовано в змісті Договору фінансового лізингу, вимоги статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а саме: 1)назву документа; 2)назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3)відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 4)найменування фінансової операції; 5)розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 6)строк дії договору; 7)порядок зміни і припинення дії договору; 8)права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9)підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10)інші умови за згодою сторін; 11)підписи сторін. Таким чином, посилання позивача на норму ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій зазначається, що: «Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою», необгруновано та неможе бути прийнято до уваги, оскільки достовірну та доступну інформацію щодо предмета та умов договору, Позивачем було отримано, що відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи вище зазначене, зміст пунктів п.п.1.5.,1.5.1., 6.1.3.-6.1.5., 6.2., 6.4.-6.8., не можна вважати такими, що обмежують права лізингоодержувача як споживача, оскільки сторонами було досягнуто всіх суттєвих умов договору, тобто, при укладанні договору, сторонами було встановлено його зміст відповідно до вимог та волевиявлення сторін, та зміст Договору було викладено відповідно до вимог та приписів Закону України «Про фінансовий лізинг». До того ж, підписанням договору, Сторони підтвердили, наступне: «договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для нас умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі. Сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору, всі подальші зміни та доповнення вносяться за згодою сторін на підставі додаткових угод, договорів, що мають бути викладені в письмовій формі.», про що зазначається на останній сторінці Договору фінансового лізингу № 107Л/051021. Вказане підтверджує, що позивач належним чином була ознайомлена із умовами договору, після укладення договору фінансового лізингу із будь-якими заявами/повідомленнями до лізингодавця, зокрема, щодо наявності несправедливих умов договору та розірвання договору, не зверталась. Підстави недійсності правочину, на які посилається сторона позивача, не є такими обставинами, з якими закон пов`язує можливість визнання договору лізингу недійсним в цілому на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - адже відсутні умови ч. 6 цієї статті , а саме якщо у разі коли зміна положень Договору, які вважає несправделивими позивачка, або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вище викладене та факт того, що позивачем не наведено достатніх та переконливих обставин, які б в своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання Договору фінансового лізингу 107Л/051021 від 05.10.2021 року, укладеного між сторонами недійсним, відсутні, права позивача при укладенні цього договору порушені не були та в договорі відсутні умови, які можна вважати несправедливими. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed