Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Керівник Вишгородської\~окружної прокуратури\~в інтересах\~держави в\~особі:\~Вишгородської районної\~державної адміністраціїзвернувся до Вишгородського районного суду Київської області із даним позовом в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які розташовані в межах села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, шляхом скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: № 36258228 від 21.07.2017 з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0850 га з кадастровим номером 3221886000:02:102:6001; -№35331914 від 24.05.2017 з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером 3221886000:02:102:6002; усунути перешкоди у\~здійсненні Вишгородською\~районною державною\~адміністрацією права\~користування та\~розпорядження земельними\~ділянками лісогосподарського\~призначення,\~які розташовані\~в межах\~села Нові\~Петрівці Вишгородського\~району Київської\~області,\~шляхом їх\~повернення на\~користь держави\~в особі\~Вишгородською районної\~державної адміністрації\~з незаконного\~володіння:\~ [PERSON] (РНОКПП:\~ [NUMBER] )\~земельної ділянки\~площею 0,0850\~га з\~кадастровим номером\~3221886000:02:102:6001;\~ [PERSON] (РНОКПП:\~ [NUMBER] )\~земельної ділянки\~площею 0,12\~га з\~кадастровим номером\~3221886000:02:102:6002\~та стягнути\~з відповідачів\~на користь\~Київської обласної\~прокуратури судовий\~збір. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що рішенням\~Новопетрівською сільської\~ради №\~259.3-12-6\~від 17.02.2012\~«Про передачу\~у власність\~земельної ділянки»\~передано [PERSON] \~у власність\~земельну ділянку\~площею 0,0900\~га на\~масиві « [INFO] » села\~Нові Петрівці\~Вишгородського району\~Київської області\~для ведення\~особистого селянського\~господарства.\~На підставі\~вказаного рішення\~ [PERSON] отримала\~державний акт\~серії ЯМ\~№738168\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~площею 0,0900\~га з\~кадастровим номером\~3221886001:02:102:0157\~для ведення\~особистого селянського\~господарства.\~ [PERSON] на\~підставі заяви\~№ 825\~від 17.003.2017\~здійснено поділ\~земельної ділянки\~з кадастровим\~номером 3221886001:02:102:0157\~на дві\~земельні ділянки\~з кадастровим\~номером 3221886000:02:102:6001\~площею 0,045\~га та\~ділянку з\~кадастровим номером\~3221886000:02:102:6002\~площею 0,045\~га. Земельну ділянку\~з кадастровим\~номером 3221886000:02:102:6002\~ [PERSON] на\~підставі договору\~дарування від\~24.05.2017\~за №\~531\~посвідченого приватним\~нотаріусом Вишгородського\~районного нотаріального\~округу Фоя\~Л.А.\~відчужила [PERSON] .\~ [PERSON] земельну\~ділянку з\~кадастровим номером\~3221886000:02:102:6001\~на підставі\~договору дарування\~від 24.04.2017\~за №\~1312\~посвідченого приватним\~нотаріусом Вишгородського\~районного нотаріального\~округу Левчук\~О.Б.\~відчужила [PERSON] .\~В подальшому\~ [PERSON] земельну\~ділянку з\~кадастровим номером\~3221886000:02:102:6001\~на підставі\~договору купівлі-\~продажу земельної\~ділянки від\~21.07.2017\~за №\~2062\~посвідченого приватним\~нотаріусом Вишгородського\~районного нотаріального\~округу Кравцовою\~О.В.\~відчужив [PERSON] . Зазначив,\~що рішення Новопетрівської сільської ради № 259.3-12-6 від 17.02.2012 «Про передачу у власність земельної ділянки» прийняте з порушеннями земельного та лісового законодавства, оскільки остання відноситься до земель лісового фонду, у зв`язку з чим, рішення органу місцевого самоврядування є незаконним, а рішення про державну реєстрацію підлягає скасуванню, та земельні ділянки підлягають поверненню у державну власність. Право постійного користування на спірну земельну ділянку ДП «Клавдієвське лісове господарство» не припинялось у встановленому законом порядку, підприємство згоди на її вилучення, передачу у власність чи в оренду не надавало та не повідомлялось про прийняття будь-яких рішень стосовно земельної ділянки чи зміну її цільового призначення. Окрім того вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємств для не лісогосподарських потреб, які на той час перебували за межами населеного пункту відносилось до виключної компетенції Київської обласної державної адміністрації. Ухвалою судді від 11 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк десять днів на усунення недоліків. Ухвалою судді\~від 08\~грудня 2022\~року за клопотання заступника керівника Вишгородської окружної прокуратури продовжено строк на усунення недоліків, на виконання вимог ухвали зазначені недоліки позивачем було усунуто. Ухвалою суду від 16 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. 06 березня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] \~-\~адвоката Боярової\~К.В.\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~зазначила,\~що спірна\~земельна ділянка\~була придбана\~на підставі\~договору купівлі-продажу,\~укладеного 21.07.2017\~року між\~ [PERSON] ,\~та [PERSON] .\~На даний\~час,\~з моменту\~укладення зазначеної\~угоди пройшло\~більше 5\~років.\~З моменту\~прийняття рішення\~Новопетрівської сільської\~ради від\~17.02.2012\~щодо виділення\~землі для\~ведення особистого\~селянського господарства\~пройшло понад\~10\~років,\~а на\~момент укладення\~і договору\~купівлі-продажу\~понад 5\~років.\~Прокуратурою не\~доведено,\~що спірна\~земельна ділянка\~відноситься або\~раніше відносилась\~до земель\~лісового фонду.\~Твердження прокурора,\~що спірна\~земельна ділянка\~є землею\~лісогосподарського призначення\~та була\~надана у\~користування ДП\~«Київська ЛНДС»,\~не підтверджено\~належними доказами.\~За даними\~Державного земельного\~кадастру спірна\~земельна ділянка\~має цільове\~призначення для\~ведення особистого\~селянського господарства.\~І при\~поданні позову\~прокуратурою сплачено\~судовий збір\~як за\~землі сільськогосподарського\~призначення. Також зазначила, що лист\~ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ»\~не є\~допустимим і\~належним доказом\~в цій\~справі.\~Єдиним таким\~доказом є\~Державний акт\~на земельну\~ділянку,\~який прямо\~підтверджує,\~що спірна\~земельна ділянка\~розташована на\~землях Новопетрівської\~сільської ради\~і що\~узгоджується з\~відомостями державного\~земельного кадастру.\~Саме Державний\~акт є\~належним доказом,\~який є\~єдиним документом,\~що може\~підтверджувати відповідні\~факти й\~обставини,\~тобто законність\~виділення та\~наступний перехід\~права власності. Будь-якої дійсної суспільної необхідності в позбавленні приватної особи чесно придбаного майна вже після майже 10 років мирного володіння, не існує. Таким чином, в даному випадку втручання держави у право мирного володіння майном в даному випадку не відповідає вимогам законності. За даних умов [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Окрім того, право власності на спірну земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON] та в подальшому до [PERSON] , і на час звернення прокурора з позовом була зареєстрована, як власність [PERSON] , тому підстав для звернення з негаторним позовом немає. В даному випадку, задоволення позовних вимог прокуратури порушуватиме як приписи Конституції України, так і суперечитиме вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 259, 263 ЦПК України, просить відмовити в задоволенні позову Керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ДП «Клавдієвське лісове господарство» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою. 27\~березня 2023\~року прокурор\~користуючись своїм\~правом подав\~до суду\~відповідь на\~відзив,\~згідно якого\~зазначив,\~що викладені у\~відзиві представника\~відповідача [PERSON] \~заперечення проти\~позову є\~необґрунтованими. Крім того,\~зазначив, що зайняття земельних лісових ділянок лісогосподарського призначення, які були вилучені з порушенням положень Земельного та Лісового кодексів України, а саме з порушенням права власності держави чи відповідної територіальної громади з позбавленням правомочності володіння слід розглядати, як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння. Фактичні обставини справи підтверджені належними доказами, безумовно вказують на неможливість виникнення у відповідачів права приватної власності на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення, оскільки вони відносяться до суцільного лісового масиву, що перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства. З огляду на викладене, відновлення порушеного права у цій справі має бути захищено у спосіб, визначений ст. 391 ЦК України та ч.2 ст. 152 ЗК України шляхом пред`явлення позову про повернення земельних ділянок, а не шляхом витребування цих земельних ділянок на підставі ст. ст. 387,388 ЦК України. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Тож просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі 19 травня 2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Боярової К.В. надійшло заперечення щодо відповіді на відзив, згідно яких зазначила, що спірні земельні ділянки зареєстровані за відповідачами, а позивач позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки не заявив, тому заявлені ним вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення спірної земельної ділянки не є ефективним способом захисту права, тому просить відмовити в задоволенні позову. 21 липня 2023 року та 07 листопада 2023 року до суду від представника відповідачів адвоката Боярової К.В. від імені [PERSON] та від імені [PERSON] - надійшли заяви про застосування строку позовної давності за вимогами прокуратури, причини пропуску яких вважала пропущеними не з поважних причин. Намагаючись повернути земельну ділянку, прокуратура створює істотні негативні наслідки обставин, що відбулися у 2012 році, тільки для приватної особи, що набула цю землю більше ніж через 5 років, покладаючись на легітимність дій державних органів. Саме для запобігання таких ситуацій і був створений правовий режим інституту позовної давності. Позивач пропустив строк позовної давності в цій справі, тому просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 21\~липня 2023року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року накладено арешт на земельну ділянку площею 0,045 га з кадастровим номером 3221886000:02:102:6001, яка зареєстрована за [PERSON] , розташована в с. Нові Петрівці, Вишгородського району, Київської області, та заборонено державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки, втому числі реєстрації (перереєстрації), пов`язані з відчуження, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,045га з кадастровим номером 3221886000:02:102:6002, яка зареєстрована за [PERSON] , розташована в с. Нові Петрівці, Вишгородського району, Київської області, та заборонено державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки, втому числі реєстрації (перереєстрації), пов`язані з відчуження, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників. Прокурор у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові та у відповіді на відзив підстав. Представник відповідачів - адвокат Боярова К.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог із викладених у відзиві на позовну заяву та у запереченні щодо відповіді на відзив підстав, також просила застосувати позовну давність. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення прокурора, та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено,\~що рішенням Новопетрівської сільської ради Вишгородського районну Київської області від 17 лютого 2012 року № 259.3-12-6 [PERSON] передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,0900 га на масиві « [INFO] » у с. Нові Петрівці Вишгородського районну Київської області. На підставі вказаного рішення 18 квітня 2012 року [PERSON] отримала державний акт серії ЯМ № 738168 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0900 га, кадастровий номер 3221886001:02:102:0157, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі від 10 квітня 2012 року за № 322180001014043. На підставі заяви № 825 від 17.03.2017 року [PERSON] здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0157 на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3221886000:02:102:6001 площею 0,045 га та 3221886000:02:102:6002 площею 0,045 га. Земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02:102:6002 [PERSON] на підставі договору дарування від 24.05.2017 за № 531 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Фоя Л.А. відчужила [PERSON] . Земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02:102:6001 [PERSON] на підставі договору дарування від 24.04.2017 за № 1312 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б. відчужила [PERSON] . В подальшому [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3221886000:02:102:6001 на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки від 21.07.2017 за № 2062 посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. відчужив [PERSON] . Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» від 22 квітня 2016 року № 299, земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0157 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року, повністю накладається на землі лісового фонду, які перебувають у користуванні ДП «Київська лісова-науково дослідна станція». Станом на час прийняття оскаржуваного рішення з постійного користування не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення ДП «Київська лісова науково - дослідна станція» не надавало. Вказане підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (Планшет №5), розробленими та затвердженими в 2003 році при проведенні базового лісовпорядкування, фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталів 163 і 164, витягом з проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Київської ЛНДС», картою-схемою розподілу територій ДП «Київська лісова науково - дослідна станція». Окрім того, відповідно до листа № 04-36/2701 від 12.2016 року Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства управління не надавало погодження на зміну цільового призначення на земельні лісові ділянки для їх використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3221886001:02:102:0157, яка розташована в адміністративних межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Також встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221886001:02:102:0157 на час прийняття оспорюваного рішення Новопетрівської сільської ради від 17 лютого 2012 року № 259.3-12-6 знаходилась за межами населеного пункту. Вказане підтверджується проектом формування меж с. Нові Петрівці та викопіюванням з технічної документації із інвентаризації земель території адміністративно-територіальної одиниці с. Нові Петрівці. Згідно з рішенням Вишгородської районної ради від 22 серпня 2013 року № 384-29-VI, спірні земельні ділянки увійшли у територію села Нові Петрівці. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Згідно із ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст.56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, §35). Відповідно до п.24 Перехідних положень ЗК України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). Отже розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначенняв межах населених пунктів Вишгородського району на даний час покладено на Вишгородську районну адміністрацію, у відповідності до вимог ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Тож прокурор правомірно звернувся з вказаним позовом в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності\~Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 149 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно з ч. ч. 1, 2 та 4 ст. 20 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними\~рішень органів\~державної влади,\~Верховної Ради\~Автономної Республіки\~Крим,\~Ради міністрів\~Автономної Республіки\~Крим та\~органів місцевого\~самоврядування про\~надання (передачу)\~земельних ділянок\~громадянам та\~юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Згідно зі ст. 55 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст. ст. 56,57 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність. При цьому згідно зі ст.3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України. Згідно вимог ст. 1 ЛК України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Водночас відповідно до ст. 8 у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 19 ЗК України за основним цільовим призначенням передбачено таку категорію земель України, як землі лісогосподарського призначення. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістомст.63ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1ст. 164 ЗК України). Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням. Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13ст. 46 ЛК України). Отже, результат системного аналізу наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України. Право постійного користування ДП «Київської ЛНДС» на спірну земельну ділянку не припинено в установленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало. За таких обставин, рішення Новопетрівської сільської ради № 259.3-12-6 від 17 лютого 2012 року про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за рахунок державних земель лісогосподарського призначення на вимогах закону не ґрунтується, зазначена земельна ділянка, яка в подальшому була поділена, вибула з державної власності у незаконний спосіб, тож судом встановлено порушене право Вишгородської районної державної адміністрації. Однак прокурором було обрано спосіб захисту порушеного права - усунути перешкоди у здійсненні Вишгородською районною державною адміністрацією права розпорядження та користування спірними земельними ділянками шляхом їх повернення на користь держави та скасування рішень державних реєстраторів відповідно до ст. 391 ЦК України, що по своїй суті є негаторним позовом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Питання щодо правильності застосування належного та ефективного способу захисту у справах предметом спору у яких виступають лісові землі було досліджено Великою Палатою Верховного суду у постанові у справі №359/3373/16-ц від 23 листопада 2021 року. Де Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. При цьому, як зазначила Велика Палата Верховного суду, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. Отже,\~в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, розділ 1.5.4). Таким чином, прокурором обрано неефективний спосіб захисту, оскільки для лісових земель має застосовуватися віндикаційний, а не негаторний позов. Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Питання щодо спливу позовної давності судом не вирішується, оскільки у позові відмовлено з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. У відповідності до ч.9 ст.158 ЦПК України слід скасувати заходи забезпечення позову, застосовані у цій справі згідно ухвали суду від 09.10.2023 року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed