Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські Електромережі» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути вартість спожитої електричної енергії у загальному розмірі 8596,42 грн., а також судовий збір в розмірі 2 684,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що за адресою: [ADDRESS] , мешкає [PERSON] . Відповідач користується послугами з постачання електричної енергії, що надаються позивачем, однак не в повному обсязі виконує обов`язок щодо оплати таких послуг, у зв`язку із чим станом на 01.01.2019 року за [PERSON] обліковується заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних у розмірі 8 596,42 грн. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2023 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 17 лютого 2023 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористалася своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, за адресою: [ADDRESS] між Товариством та [PERSON] підписано договір про користування електричною енергією № 30156-149-7 від 18.07.02. Правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України та Законом України «Про електроенергетику». Правилами користування електричної енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України. № 1357 від 26 липня 1999р.,Законом України «Про ринок електричної енергїї». Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14 березня 2018 р. (далі ПРРЕЕ). [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] , на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , та є споживачем електричної енергії, яку постачав до 01.01.2019 року Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські Електромережі». Відповідно до п. 1, Правила регулюють відносини між громадянами та енергопостачальниками. Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Ч. 3 ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пп. 2 п. 5.5.5 ПРРЕЕ, споживач електроенергії зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. У відповідності до п. 4.10 ПРРЕЕ, побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії, як правило, один раз за фактичними показами засобів комерційного обліку електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим, відповідно до договору про постачання електричної енергії споживачу. Згідно п. 4.12 ПРРЕЕ, плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується, зокрема, протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем або в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду. Згідно п. 4.19 ПРРЕЕ, розрахунки споживача за електричну енергію здійснюються за розрахунковий період, який, як правило, становить календарний місяць відповідно до умов договору. За результатами аналізу оплат з`ясовано, що відповідач користувалася послугами, але не в повному обсязі виконує зобов`язання по сплаті заборгованості. Свої зобов`язання відповідач виконує неналежно, внаслідок чого станом на 01.01.2019 р. на контрольних показниках 024970 кВт*год. існує заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 5869,73 грн. Позивач також зазначає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних складає 8 596,42 грн., яка складається з: борг - 5 869,73 грн., 3% річних - 513,80 грн., інфляційна складова боргу - 2 212,89 грн. Згідно зі статтею 525 ЦКУ, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушення зобов`язання - невиконання зобов`язання (нездійснення боржником жодної з передбачених у зобов`язанні дій) або виконання з порушенням умов, визначених його змістом (неналежне виконання - часткове невиконання будь-якого обов`язку за зобов`язанням або виконання, що не відповідає тим або іншим умовам зобов`язання) (ст. 610 Цивільний кодекс України). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до частини 2 статті 635 ЦКУ, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Особливістю застосування статті 625 ЦК України, є можливість зобов`язати боржника у разі невиконання ним свого грошового зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. Але при цьому, суд зауважує, що на період дії воєнного стану в Україні та на 30-денний строк після його припинення або скасування боржник підлягає звільненню від відповідальності за ст. 625 ЦКУ (сплата суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних). Тому, до стягнення з відповідача підлягає сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, яка складається з: борг - 5 869,73 грн., 3% річних - 352,65 грн. (за період з січня 2020 року до лютого 2022 року), інфляційна складова боргу - 851,11 грн. (за період з січня 2020 року до лютого 2022 року). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, згідно до ст. 79 ЦПК України. В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, яка складається з: борг - 5 869,73 грн., 3% річних - 352,65 грн. (за період з січня 2020 року до лютого 2022 року), інфляційна складова боргу - 851,11 грн. (за період з січня 2020 року до лютого 2022 року). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2208,66 грн. пропорційно до суми задоволених позовних вимог 82,29%.

Outcome: partial