Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

12.11.2019 [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її утримання з [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх доходів щомісячно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач є її сином. Позивач є інвалідом першої групи, потребує сторонньої допомоги, стан її здоров`я потребує постійного проходження реабілітаційної терапії, розміру її пенсії не вистачає для цього. Відповідач, який з нею не спілкується та матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, є працездатною особою та може надавати матеріальну допомогу. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.04.2020 позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі. Ухвалою суду від 29.05.2023 вищевказане заочне рішення скасовано, справу призначено до нового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 14.06.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись при цьому на недоведення позивачем потреби в отриманні матеріальної допомоги, потреби у матеріальних витратах на лікування. Відповідач не має можливості надавати допомогу своїй матері через свій вкрай незадовільний матеріальний стан, значний розмір видатків на оплату житлово-комунальних послуг, придбання харчування тощо. Він отримує мінімальну заробітну плату, має стійку втрату працездатності через нещасні випадки на виробництві. Також відповідач зазначає про те, що має рідну сестру, яка доводиться рідною донькою позивачу, що повинно бути враховано при ухваленні рішення. Відповідь на відзив від позивача не надходила. В судові засідання, призначені на 03.11.2023 та 23.11.2023, позивач не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчать розписка від 21.09.2023 про виклик до суду на 03.11.2023 (а.с. 161) та поштове повідомлення про особисте отримання судової повістки на 23.11.2023 (а.с. 166). В матеріалах справи від позивача міститься заява про розгляд справи без її участі (а.с. 40). Від представника відповідача - адвоката Карабак В.А., надійшла заява про проведення судового засідання без її участі, у задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 3). Згідно з копіями пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] та довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0291153, позивач має статус інваліда І групи та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 4-5). Разом з цим, відповідач має стійку втрату працездатності на рівні 10%, що підтверджується постановами про призначення страхової виплати № Т-5036 від 25.04.2002 (а.с. 134-135) та № Т-5036/1 від 22.03.2004 (а.с. 138), а також наявними в матеріалах справи копіями актів про нещасний випадок на виробництві № 2 та № 3 (а.с. 133, 136-137). Згідно з дослідженими судом копією трудової книжки відповідача (а.с. 128-132) та Довідкою за формою ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (а.с. 127), відповідач з травня 2018 року по червень 2021 року був непрацевлаштований, доходу не отримував. Відповідно до довідки про доходи відповідача від 05.04.2023, виданої роботодавцем - ТОВ «Запоріжпроектбуд», відповідачу нараховувалася заробітна плата за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року в середньому у розмірі 6 676,26 грн на місяць, з якої сплачувався податок на доходи фізичних осіб щомісячно в середньому у розмірі 1 201,73 грн. Тобто, чистий дохід відповідача становив 5 474,53 грн на місяць (а.с. 139). Згідно з довідкою про неотримання допомоги, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району № 232/08-13 від 03.04.2023, відповідачу не призначено жодної допомоги від держави, на обліку в УПСЗН ЗМР по Заводському району він не перебуває (а.с. 123). Відповідач має заборгованість зі сплати за житлово-комунальні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками від постачальників таких послуг (а.с. 140-143). Відповідно до ст. 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», діти зобов`язані піклуватися про батьків похилого віку, подавати їм допомогу і підтримку, в разі необхідності здійснювати догляд за ними. Згідно зі ст.121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану у відповідному порядку. Частиною 1 ст. 202 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Потреба у матеріальній допомозі означає недостатність коштів, необхідних для підтримання нормальної життєдіяльності особи. Враховуючи наведені положення законодавства, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Суд враховує, що позивач є інвалідом І групи, однак, в матеріалах справи відсутні медичні документи щодо стану здоров`я, які б підтверджували необхідність в отриманні позивачем будь-якого лікування та призначення останній ліків, обставин щомісячних витрат на лікування, що перевищують її дохід у вигляді пенсії. Надані позивачем копії пенсійного посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0291153 не свідчать про потребу у такому лікуванні та несенні пов`язаних з ним витрат на момент звернення до суду з позовом. Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що жодних доказів які б підтверджували факт здійснення значних витрат на лікування чи будь-яких інших витрат, зокрема, на оплату комунальних послуг, одяг тощо, і що це чи будь-яка інша обставина істотно впливає на матеріальне становище позивача у бік погіршення - у матеріалах справи немає. Разом з тим, судом враховано матеріальне становище відповідача. Твердження позивача щодо об`єктивної потреби в матеріальній допомозі, враховуючи факт її непрацездатності, відхиляються судом, оскільки наведене не підтверджується жодними доказами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] досягла встановленого законом пенсійного віку, є інвалідом І групи, отримує пенсію, відтак вона є непрацездатною особою. Проте, один лише факт її непрацездатності не зумовлює виникнення у відповідача обов`язку надання їй утримання, оскільки стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Разом з тим, доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача. Також, згідно ч. 2 ст. 205 СК України, при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. В ході розгляду справи судом встановлено, що окрім сина, який є відповідачем у справі, позивач має рідну дочку - [PERSON] , яка також має встановлений законом обов`язок з утримання своєї матері. Отже, в такому разі позивач мала надати суду відомості про те, яку допомогу вона отримує від своєї доньки та чи є потреба в такому разі у допомозі від відповідача, який посилається на недостатність розміру своїх доходів навіть для свого матеріального забезпечення. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи досліджені докази у сукупності через призму заявлених позовних вимог, суд констатує, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed