Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог: - визнати інформацію, поширену в группі ОСББ «[INFO]» через мобільний онлайн додаток «Вайбер»: - публічну фразу «Что могу сказать - гандон ты, [PERSON] » такою, що є образливою та принижує його честь, гідність та ділову репутацію; - зобов`язати [PERSON] перерахувати [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000, 00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що позивач на підставі договору-дарування №4985 від 16.01.2008 року та №5244 від 05.11.2008 року є власником квартири [ADDRESS] , співвласниками якого в 2009 році ствоерено та зареєстровано ОСББ «[INFO]». В травні 2018 року членами правління ОСББ «[INFO]» та ініціативної групи об`єднаня, до якої входив позивач та був її активним членом, для вирішення нагальних питань з приводу господарської діяльності об`єднання, в мобільному додатку «Вайбер» було створено групу «[INFO]». В жовтні 2018 року в додатку «Вайбер» було створено власну групу з назвою «осбб [INFO]», до якої увійшло 86 учасників - співвласників «ОСББ [INFO]». 17.10.2018 року позивачем через додаток «Вайбер» в гурпу «ОСББ [INFO]» було надіслано фотографію заяви до правління ОСББ з проханням надати змістосвну відповідь. Після надісланої позивачем в дану групу фотографії заяви, інший учасник цієї групи [PERSON] , 19.08.2018 року надіслав в групу повідомлення про те, що: « [INFO]». На дану фрасу тестового повідомлення відповідачем черед додаток «Вайбер» в групі «ОСББ [INFO]» позивача привселюдно було принижено фразою наступного змісту «Что могу сказать- гандон ты, [PERSON] ». Дане повідомлення відповідача образливого змісту в додатку «Вайбер» групи «ОСББ [INFO]», деякими учасниками групи було вподобано. В подальшому після даних привселюдних принижень позивача повідомленням образливого змісту, через додаток «Вайбер» в групі «ОСББ [INFO]» на адресу відповідача позивачем було написано повідомлення наступного змісту: « [PERSON] жду от Вас извинения в мой адрес за слво «гандон»». Відповідачем не було висловено вибачень за свої повідомлення та було зазначено наступне « «Можете подавать на меня в суд, поскольоку мнение мое твердое». Вказане повідомлення в подальшому викликало негативне ставлення до позивача з боку співвласників, що призвело до видалення позивача з додатку «Вайбер» з груп ОСББ [INFO] та Ми та спричинило усунення позивача від активної участі у прийняття рішень на загальних зборах і вибудовування ефективної системи всіх органів управління ОСББ «[INFO]». Окрім цього, просить стягнути моральну шкоду, у зв`язку з приниженням його честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2019 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2021 року у справі призначено лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу, провадження у справі зупинене. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.10.2022 року провадження у справі відновлено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2023 року в задоволенні заяви [PERSON] про звільнення від сплати за проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимогу позову підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи зазначені у відзиві. Вислухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. ОСББ «[INFO]», місцезнаходження: [ADDRESS] провело державну реєстрацію 27.01.2009 року (а.с. 13). Як вбачається зі скріншотів мобільного додатку «Вайбер», адмінстратор групи «[PERSON]» створила групу «ОСББ [INFO]», до якої увійшло 86 учасників - співвласників «ОСББ [INFO]» (а.с. 14-16). 17.10.2018 року позивачем через додаток «Вайбер» в групу «ОСББ [INFO]» було надіслано фотографію заяви до Правління ОСББ «[INFO]» з проханням надати ряд інформації (а.с. 27). Після надісланої позивачем в групу заяви, інший учасник цієї шрупи « [PERSON] » 19.10.2018 року наділсав в групу повідомлення про те, що: «[INFO]», на яке в вищезазначену групу [PERSON] відповів повідомленням наступного змісту: «[INFO]» (а.с. 29). 19.10.2018 року один із співвласників будинку «ОСББ «[INFO]», який зареєстрований в групі як « [PERSON] » у мобільному додатку «Вайбер» створеного між співвласниками ОСББ «[INFO]» написав текстове повідомлення в якому висловився у бік позивача: «Что могу сказать - гандон ты, [PERSON] » (а.с. 30). В подальшому позивач надіслав повідомлення адресоване відповідачу: « [PERSON] жду от Вас извинения в мой адрес за слово «гандон», на що відповідач відповів «Можете подать на меня в суд, посколько мнение мое твердое» (а.с. 36). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до вимог ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до частини 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Так, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131), у пункті 41 якого зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи; за умови додержання пункту 2 статті 10 цієї Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя». Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що висловлювання вказані у мессенджері «Вайбер» 19.10.2018 року завдали шкоди його діловій репутації, принизили честь та гідність та, що ці слова є образливими і принизливими з точки зору їх тлумачення та розуміння. Враховуючи викладене вище, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин викладених у позові, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, якій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загально-соціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов`язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності, а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів по примусове забезпечення виконання зазначеного обов`язку. Таким чином, з урахуванням вимог позивача в частині стягнення на його користь моральної шкоди, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed