Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в якому просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із ним за місцем його фактичного перебування. Мотивуючи свою заяву тим, що з [PERSON] перебуває з 2010 року. Від вказаного шлюбу вони мають двоє спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з ним та перебувають на його утриманні. З березня 2023 року з [PERSON] вони не проживають разом, не ведуть господарство та мешкають окремо за різними адресами. Відповідачка [PERSON] після початку військової агресії з боку рф на Україну, остання виїхала до Польщі, згодом залишила дітей на нього. За весь час відсутності [PERSON] він піклується про дітей, надає їм увагу та догляд, матеріально забезпечує їх, займається вихованням, відповідачка участі у вихованні дітей не приймає. Наразі, через введення на території України воєнного стану він має можливість переїхати з дітьми в більш безпечне місце проживання з метою збереження їх життя та здоров`я, дати їм спокійно жити і отримати освіту. В позасудовому порядку відповідачка не бажає вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, у зв`язку з чим звертається до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 18.08.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 19.09.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що хоче встановити місце проживання дітей разом з ним за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, оскільки хоче вирішувати долю дітей без участі відповідачки. Він проти з`ясування думки дітей щодо встановлення їх місця проживання, оскільки це буде травмою для їх психіки. До того ж, позивач хоче оформити відстрочку від мобілізації для догляду за дітьми. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, вважається належним чином повідомленою про день час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила, будь - яких клопотань на адресу суду від неї не надходило, правом відзиву не скористалася. Третя особа СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ В ОСОБІ ВИКОНКОМУ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ надали заяву про розгляд справи без участі їх представників, просили прийняти рішення з урахуванням висновку № 549 від 06.09.2023 року про визначення місця проживання дітей. Третя особа [INFO] надали лист, що [PERSON] перебуває на обліку військовозобов`язаних в Покровсько - [INFO] за місцем мешкання за адресою: [ADDRESS] .За вказаною адресою їх працівниками залишено повістку про виклик, однак за весь період мобілізації останній до військомату не прибув. Зазначили, що у зв`язку з тим, що [PERSON] зазначає місцем свого проживання або перебування в позовній заяві адресу [ADDRESS] , ним порушуються правила військового обліку й відповідно такі дії сприяють ухиленню останнім від мобілізації у зв`язку з тим, що він не повідомив зміну місця проживання (а.с.35-36). Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, про що винесено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання від 14.11.2023 року. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 03.07.2010 року, актовий запис № 370 (а.с.6). Сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дітей (а.с.7-8). Актом про фактичне проживання від 31.07.2023 року засвідчено, що в квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON] з яким постійно з квітня 2023 року проживають його доньки [PERSON] , 2014 року народження, [PERSON] , 2015 року народження (а.с.9, 19). СЛУЖБА У СПРАВАХ ДІТЕЙ В ОСОБІ ВИКОНКОМУ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ надали висновок № 549 від 06.09.2023 року про визначення місця проживання дітей в якому зазначено, що вважають недоцільним визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Зі інформацією КРИВОРІЗЬКОЇ ГІМНАЗІЇ № 97 КРИВОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ учениці [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які мешкають за адресою [ADDRESS] навчаються в їх закладі з першого класу, батьки дівчат беруть участь в батьківських он-лайн зборах, постійно підтримують зв`язок з класними керівниками, діти забезпечені всім необхідним, дівчата присутні на всіх он-лайн зустрічах, завжди вчасно виконують завдання. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питання про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а у такій категорії справ як визначення місця проживання дитини з одним з батьків узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки проживання дитини з одним з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди 03 липня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». Як зазначено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначив, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини». За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України закріплено: юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Сімейним кодексом України врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини державними органами (зокрема судом) лише в разі наявності спору між батьками. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом (постанова ВС від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/1174/20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (постанова ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Ст. 129 Конституції України проголошено: основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Змагальність процесу спрямована, в першу чергу, на з`ясування всіх обставини справи шляхом дослідження судом поданих доказів (пояснень) сторонами або іншими суб`єктами, але лише у межах судового процесу. Принцип змагальності має на меті унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін в силу об`єктивних та суб`єктивних причин не змогла оцінити та юридично обґрунтовано навести свої міркування. У справі, яка розглядається судом, позивач посилається на наявність спору між сторонами щодо місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідачки. Однак, належних та допустимих доказів такого спору суду не надано, крім того в позовній заяві позивач зазначає, що через оголошення в країні військового стану становиться небезпечно в місті Кривому Розі, оскільки місто перебуває під ракетними обстрілами та він має можливість переїхати з дітьми в інше місце проживання з метою збереження їх життя, однак визначити їх місце проживання просить за адресою: [ADDRESS] . Також, суду не надано доказів ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан її здоров`я, наявність сталих соціальних зв`язків дитини, її психологічний стан, хто з батьків здійснює більш позитивний вплив на дитину та чи забезпечено наразі за місцем проживання дитини атмосфера любові, турботи, захисту та інші обставини, що мають істотне значення для визначення місце проживання дитини з одним з батьків. Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку СЛУЖБИ У СПРАВАХ ДІТЕЙ В ОСОБІ ВИКОНКОМУ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ № 549 від 06.09.2023 року про визначення місця проживання дітей недоцільно визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] в письмовому поясненні від 28.08.2023 року зазначає, що не заперечує щодо проживання дітей разом із батьком, у зв`язку з тим, що вона фінансово не може утримувати двох доньок. (а.с.30-31). У своїх рішеннях ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суду не надано підтверджень наявності будь-якого спору між батьками щодо місця проживання дітей, суд погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо недоцільності визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, які могли б свідчити, що задоволення позову відповідає найвищим інтересам дитини. За вказаних обставин, у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю, а понесені судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача. На підставі ст.ст. 19, 141, 150, 153, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: dismissed