Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05.11.2010 року надала відповідачці [PERSON] в борг 70 000 євро, про що було складено розписку. 29.03.2013 року вказана розписка була написана повторно, в якій зазначено строк повернення боргу до 30.04.2013 року. Між тим, відповідачка у визначений у розписці строк борг не повернула, у зв`язку із чим позивачка просить стягнути з неї суму боргу в іноземній валюті в розмірі 3000 євро. 19.03.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачка позов не визнає, оскільки в період з 2013 року по 2016 рік нею було частково повернуто борг у зв`язку із чим сума боргу зменшилась та становить 57940 євро, що підтверджується розпискою позивачки від 24.07.2020 року. Між тим, зазначає про те, що позивачкою було пропущено встановлений законом трирічний строк для звернення до суду, тому просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2021 року вказаний відзив було залишено без розгляду внаслідок пропуску строку на його подання. 19.03.2021 року на адресу суду надійшла заява від представника відповідачки про застосування строку позовної давності, який, на думку сторони відповідача, сплинув 01.05.2016 року. 21.05.2021 року представник позивачки звернувся із заявою про збільшення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2021 року вказану заяву залишено без розгляду внаслідок пропуску строку на її подачу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2021 року по справі призначено судову технічну та почеркознавчу експертизи. 29.04.2022 року на адресу суду надійшло повідомлення експертної установи про неможливість проведення експертизи. В судовому засіданні представник позивача наполягав на позовних вимогах, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні не оспорювала факт складання боргової розписки 05.11.2010 року, а потім після її втрати -складання розписки 29.03.2013 року. Як в попередній розписці, так і в розписці від 29.03.2013 року було визначено дату повернення боргу - до 30.04.2013 року. В період між 2013 роком та 2016 роком відповідачкою частково було погашено заборгованість. Попри наявність розписки, просить в позові відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності. Третя особа в судове засідання не з`явилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в позові з наступних підстав. Судом в судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що 05.11.2010 року позивачка надала відповідачці в борг 70 000 євро, про що того ж дня було складено розписку. Даний факт підтверджено стороною відповідача. В подальшому у зв`язку із втратою розписки від 05.11.2013 року було складено іншу розписку від 29.03.2013 року, в якій відповідачка зазначила про борг в розмірі 70 000 євро перед позивачкою та дату повернення позики до 30.04.2013 року. Відповідно до розписки від 24.07.2020 року зафіксовано часткове повернення боргу на загальну суму 12060 євро, залишок боргу складає 57940 євро. Отже позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення частки заборгованості в сумі 3000 євро. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Матеріали справи містять заяву сторони відповідача про застосування позовної давності, про що представником відповідача також було зазначено і в ході удового розгляду справи. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (відповідно до статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 686/23170/19 (провадження № 61-13802св21) вказано, що «тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах самої позовної давності». Аналогічна правова позиція містить і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року у справі № 344/2924/18. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Представник позивача, заперечуючи проти застосування строків позовної давності, зазначив про те, що відповідачка вчиняла дії, які свідчать про визнання боргу, а саме частково погашала заборгованість, останній раз 10.09.2018 року, про що зазначено у розписці від 24.07.2020 року, а також надавала позивачці дані про повернення боргу для складання розписки від 24.07.2020 року. З приводу вказаних обставин суд зауважує наступне. Так в матеріалах справи наявна розписка від 24.07.2020 року, складена позивачкою [PERSON] , в якій перелічені дати часткової сплати заборгованості. Остання дата у вказаній розписці, на думку позивача - 10.09.2018 року, на думку відповідача - 10.09.2016 року. Задля усунення вказаних сумнівів ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2021 року по справі призначено судову технічну та почеркознавчу експертизи, на вирішення яких було постановлено питання чи вносились зміни у текст розписки від 24.07.2020 року, зокрема в п. 7, де зазначено рік крайнього платежу в сумі 252 долара США ? якщо вносились, то яким чином (підчистка, дописка, травлення, виправлення тощо) і який зміст первинного тексту? Чи виконані рукописні тексти (записи) у розписці від 24.07.2020 року [PERSON] або іншою особою ? 29.04.2022 року на адресу суду надійшло повідомлення експертної установи про неможливість проведення експертизи у зв`язку із ненаданням вільних зразків почерку [PERSON] в період часу з 2019-2020 роки, виконані на документах, в яких достовірно встановлено автентичність почерку виконавця та експериментальних зразків почерку [PERSON] . Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України). Відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. На думку суду, позивачка, яка є ініціатором позову та зацікавлена в його вирішенні, мала сприяти проведенню призначеної судом експертизи та доведення факту отримання нею коштів саме в ту дату, на якій вона наполягала у своїх вимогах. При цьому, сторона позивача не могла не усвідомлювати значення висновку експерта у цій справі та неможливість проведення експертизи без достатньої кількості зразків її почерку. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 30.06.2022 року у справі № 344/2924/18. Отже, суд, враховуючи поведінку позивачки, вважає, що версія відповідача щодо останньої дати сплати заборгованості - 10.09.2016 року не спростована, і відтак строк звернення до суду має рахуватись саме від цієї дати. Доводи представника позивача про те, що дії відповідачки про визнання суми боргу, про що свідчить розписка від 24.07.2020 року, є підставою для переривання позовної давності не є слушними, оскільки відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Надання даних про дати сплати суми боргу, а також наявність самої розписки від 24.07.2020 року до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц. Таким чином, останнім днем звернення до суду є 10.09.2019 року, тоді як позивачка звернулась до суду із позовом лише 10.11.2020 року, тобто поза межами позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed