Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

03\~травня 2023\~року позивач\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~вказаним позовом\~до відповідачки\~ [PERSON] ,\~визначивши третьою\~особою АТ\~«ОТП Банк»,\~із вимогою\~про визнання\~боргових зобов`язань\~за подружжям\~в порядку\~поділу майна, (а. с. 1-4, 171-172). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 04 жовтня 2023 року, вказує, що з 22 листопада 2019 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. 10 квітня 2023 року шлюб між сторонами у справі розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки змінено на [PERSON] . Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Вказує, що в період перебування у шлюбі з відповідачкою до моменту фактичного припинення шлюбних відносин в інтересах сім`ї ним було взято споживчий кредит, зокрема, 26 серпня 2021 року було укладено кредитний договір № 2037300210 з АТ «ОТП БАНК» та узято готівкою кредит на споживчі цілі у сумі 200000 гривень на 60 місяців з зобов`язанням виплатити кредит до 26 серпня 2026 року. Стверджує, що 22 вересня 2021 року він вказані кошти передав [PERSON] для покупки будинку [ADDRESS] , загальною площею 56,4 кв. м., який з його згоди було оформлено на відповідачку. Зазначає, що боргові зобов`язання він сплачує самостійно, оскільки за період перебування у шлюбі з відповідачкою остання не працювала, тому погашення заборгованості здійснювалося з його заробітної плати, яка була спільною сумісною власністю подружжя, а зараз лише ним. Вказує, що оскільки шлюб між ними було розірвано та вони не дійшли спільної згоди щодо поділу майна подружжя у добровільному порядку, він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. Тому прохає суд визнати за ним з відповідачкою в порядку поділу спільного майна подружжя боргові зобов`язання подружжя за кредитним договором від 26 серпня 2021 року № 2037300210, поклавши обов`язок щодо його повернення на них обох в рівних частинах та стягнути з відповідачки на його користь 86300 гривень компенсацію частину суми фактично сплаченого кредиту. Ухвалою суду від 09 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 37). 16 травня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 09 травня 2023 року, позивачем усунуто (а. с. 42-45). Ухвалою суду від 19 травня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 15 годину 04 липня 2023 року (а. с. 46, 57), копія якої надіслана учасникам справи 19 травня 2023 року за вихідним № 13145/23-вих/2/204/2200/23 (а. с. 47) та копія якої отримана відповідачкою 23 травня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 63). 02 червня 2023 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідачки адвокатки Молчанової Н.В. (а. с. 73-75 та на звороті), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам та твердженням щодо покладання обов`язку повернення боргу на сторін в рівних частинах. Вказує, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладанні кредитного договору одним з подружжя отримання згоди другого подружжя не потрібне. Разом з цим, зазначає, про те, що кредитний договір не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Вважає, що це пояснюється тим, що укладення кредитного договору не стосується спільного майна подружжя. Вказує на те, що позивачем в позовній заяві було наголошено на тому, що «оскільки кредит було узято під час шлюбу з відповідачем з метою покупки будинку та за отримані кредитні кошти було куплено в інтересах сім`ї будинок, тому є безспірні законні підстави вказане зобов`язання за кредитним договором від 26.08.2021 року № 2037300210, укладеного між мною та АТ «ОТП БАНК» поділити між мною та відповідачем в рівних частинах». Натомість вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що кредитні кошти були узяті саме в інтересах сім`ї. Більш того, вказує на те, що дане твердження позивача спростовується самим кредитним договором від 26 серпня 2021 року № 037300210, оскільки в п. 1.1. останнього зазначено, що його цільове призначення на споживчі цілі. Тому вважає, що позивачем у повній мірі взагалі не доведено обставин, пов`язаних як із отриманням кредиту так і з його використанням в інтересах сім`ї. Тому вважає вимоги позивача необґрунтованими, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. 07 червня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив (а. с. 96-98 та на звороті). В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що боргові зобов`язання виникли виключно у інтересах сім`ї. [PERSON] за час їхнього шлюбу офіційно не працювала, тому боргові зобов`язання сплачував виключно він з отриманої заробітної плати. У зв`язку з тим, що їм не вистачало грошей на покупку будинку, вони вирішили узяти гроші у кредит. Стверджує, що 26 серпня 2021 року йому було надано кредит готівкою у сумі 200000 гривень та вже 22 вересня 2021 року ці кошти було витрачено на купівлю будинку за адресою [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 вересня 2021 року та, відповідно до пункту 2.1 якого, вартість покупки становить 273000 гривень. Вказує, що він надав згоду дружині на купівлю будинку та разом з нею передав гроші продавцю. Разом з цим, зазначає про те, що відповідачкою вказаних фактів жодним чином не спростовано, тому вважає доведеним факт того, що кредитний договір № 2037300210 від 26 серпня 2021 року укладений виключно в інтересах сім`ї, а кредитні кошти використані на купівлю житлового будинку. Вважає, що у результаті придбання подружжям майна в кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. 17 листопада 2023 року на адресу суду надійшли заперечення представниці відповідачки адвокатки Молчанової Н.В. (а. с. 186-187 та на звороті), в яких вона заперечує щодо збільшення позовних вимог посилаючись на те, що заява про уточнення позовних вимог не передбачена приписами цивільного процесуального законодавства, а із наданих позивачем доказів сплати кредиту неможливо ідентифікувати ні особу, на чию користь було здійснено переказ, ні особу, котра здійснила його. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 190-191), в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Відповідачка та її представниця у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 184), причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 183), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 22 листопада 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданим 22 листопада 2019 року Покровським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №551 (а. с. 9). Від шлюбу спільних дітей не мають. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10 квітня 2023 року, шлюб між сторонами було розірвано 10 квітня 2023 року (а. с. 10). Разом з цим, судом встановлено, що в період перебування у шлюбу з відповідачкою, 26 серпня 2021 року позивачем було укладено кредитний договір з АТ «ОТП Банк» № 2037300210, відповідно до умов якого, позивач отримав у кредит грошові кошти у розмірі 200000 гривень (загальний розмір кредиту 215600 гривень), строком до 26 серпня 2026 року, зі сплатою 27 % річних, за цільовим призначенням кредиту: на споживчі цілі (а. с. 11-13). Відповідно до графіку платежів та розрахунку загальної вартості кредиту (а. с. 16 та на звороті), щомісячний платіж за вказаним кредитним договором становить 6587 гривень. На погашення заборгованості за вказаним кредитним договором позивачем сплачено 172000 гривень (а. с. 17, 18-30 та на звороті, 31, 109, 140-142, 173-174). 22 вересня 2021 року, у період шлюбу, відповідачка, за згодою чоловіка позивача (абзац другий пункту 4.3. договору) придбала житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 вересня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області, реєстровим № 1843 (а. с. 102-103 та на звороті). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 276151619 від 22 вересня 2021 року (а. с. 101 та на звороті) вбачається, що вартість об`єкта нерухомого майна житлового будинку [ADDRESS] ) становить 273000 гривень. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст.\~60\~СК України визначено,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, нормою статті 60\~СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст.\~69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Приписами ч. ч. 2, 4 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їхнього спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. Позивач стверджує, що кошти отримані за вищевказаним кредитним договором ним використано в інтересах сім`ї, зокрема надано їх відповідачці для укладення договору купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] . Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що 22 вересня 2021 року, у період перебування у шлюбі з позивачем, остання, за згодою чоловіка позивача (абзац другий пункту 4.3. договору) придбала житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 вересня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області, реєстровим № 1843 (а. с. 102-103 та на звороті). Вказане свідчить про те, що позивачем спірний кредитний договір було укладено в інтересах сім`ї, а відтак цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, у зв`язку з чим такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Верховний Суд у своїй постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц вказав на те, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. З огляду на викладене, враховуючи те, що кредитний договір 276151619\~від 22\~вересня 2021\~року,\~що укладений\~позивачем з\~АТ «ОТП\~Банк» на\~отримання грошових\~коштів у\~сумі 200000\~гривень,\~укладений останнім\~у період\~перебування у\~шлюбі з\~відповідачкою та в інтересах сім`ї, зокрема для придбання відповідачкою домоволодіння [ADDRESS] , а отже цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому такі боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того з ким із подружжя укладений кредитний договір, тому й повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором повинно здійснюватися позивачем та відповідачкою як солідарними боржниками. Разом з тим, суд не може покласти обов`язок сплати непогашеної суми заборгованості за кредитним договором на сторін як солідарних боржників на майбутнє, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). Так, судом встановлено, що на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором позивачем сплачено 172000 гривень (а. с. 17, 18-30 та на звороті, 31, 109, 140-142, 173-174). Враховуючи те,\~що позивачем\~в погашення\~заборгованості за\~вказаним кредитним\~договором,\~після розірвання\~шлюбу самостійно\~сплачено 46200\~гривень,\~які є\~його особистою\~власністю,\~суд дійшов\~переконливого висновку\~про стягнення\~з відповідачки\~на користь\~позивача половини\~суми цих\~коштів,\~сплачених останнім\~за кредитним\~договором,\~після розірвання\~шлюбу,\~а тому\~з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 23100 гривень компенсації, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають часткову задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1367 гривень 73 копійки, виходячи із розрахунку 1073 гривні 60 копійок за позовну вимогу немайнового характеру та 294 гривні 13 копійок, пропорційно задоволеним вимогам майнового характеру (1095,07*23100/86000). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial