Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

29 травня 2020 року [PERSON] та [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] подали до суду цивільний позов у кримінальному провадженні №12020180000000007 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 03 січня 2020 року о 16 год. 42 хв. на перехресті 171 км + 500 м автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21103» з реєстраційним номером « [NUMBER] », виїжджаючи з вулиці 8-го Березня м.Здолбунів Рівненської області, що є другорядною дорогою, при виконанні маневру повороту ліворуч в сторону с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, в порушення розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»), пункту 16.11 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, на перехресті нерівнозначних доріг проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» розділу 33 «Правил дорожнього руху», не надав дорогу і допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Trafic» з реєстраційним номером « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі і рухався зі сторони вул.Степана Бандери м.Здолбунів в напрямку с.Здовбиця. Надалі, водій [PERSON] , втративши внаслідок даного зіткнення керованість автомобілем марки «Renault Trafic», виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Honda Civic» з реєстраційним номером « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку та не мав технічної можливості уникнути зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля марки «Renault Trafic» [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудей з чисельними переломами ребер, грудини, грудного відділу хребта з ушкодженнями органів грудної порожнини, а водію автомобіля марки «Honda Civic» [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження у вигляді масивної травми тіла з чисельними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, від яких вони померли на місці події, а вказані вище транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Порушення [PERSON] вимог пункту 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») «Правил дорожнього руху», відповідно до яких на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали. Позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , позивач [PERSON] є дружиною [PERSON] , а [PERSON] та [PERSON] є дітьми [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність [PERSON] згідно полісу №АО/0224498 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 25 лютого 2019 року була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», страхова сума на одного потерпілого визначена в розмірі 200000 гривень. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у межах ліміту відповідальності частково відшкодувала завдану їм смертю потерпілого шкоду на загальну суму 190000 гривень. Стверджують, що страхової виплати недостатньо для відшкодування спричиненої їм шкоди, тому різницю між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди має сплатити відповідач [PERSON] як володілець транспортного засобу джерела підвищеної небезпеки та винуватець дорожньо-транспортної пригоди. Зазначають, що вони маю право на відшкодування шкоди як особи, які перебували на утриманні [PERSON] . Зокрема, матір [PERSON] має право на відшкодування шкоди як непрацездатна особа, що має право на пенсію за віком; дружина [PERSON] як особа, що здійснює догляд за малолітніми дітьми, а [PERSON] та [PERSON] як неповнолітні діти. [PERSON] не був офіційно працевлаштований, але мав кваліфікації (спеціальності) водій категорій А1, А, В1, В, С1, С, D, ВЕ, С1Е, СЕ, водій газобалонних автомобілів та слюсар з експлуатації підземних газопроводів. Оскільки середня заробітна плата в Рівненському районі (раніше Здолбунівському районі) Рівненської області становить 9740 гривень, то вважають, що в рахунок відшкодування матеріальної шкоди з відповідача необхідно стягнути по 1948 гривень щомісячно на користь кожного з утриманців. Вказують, що завдана їм винними протиправними діями відповідача моральна шкода полягає у душевних стражданнях з приводу втрати близької людини сина, чоловіка та батька. Вони втратили душевну рівновагу та спокій, порушений нормальний спосіб життя, доводиться докладати додаткові зусилля для організації життя. Розмір моральної шкоди визначають в сумі 1056776 гривень. З урахуванням виплачених страховою компанією сум, просять стягнути з відповідача в рахунок відшкодування майнової шкоди в зв`язку з втратою годувальника по 1948 гривень щомісячно на користь кожного з чотирьох утриманців щомісячно: на дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - до досягнення 18-річного віку, а у випадку навчання до досягнення 23-річного віку; на матір [PERSON] пожиттєво; на дружину [PERSON] до досягнення меншою дитиною [PERSON] 14-річного віку. В рахунок відшкодування моральної шкоди просять стягнути по 224898 гривень на користь кожного з позивачів. Відповідачем [PERSON] подано відзив, у якому позовні вимоги не визнає. Вважає, що позовна вимога про стягнення майнової шкоди на користь матері [PERSON] та дружини [PERSON] у зв`язку з втратою годувальника не підлягає до задоволення, оскільки позивачами не доведено факт їх перебування на утриманні потерпілого. Крім того, оскільки потерпілий [PERSON] на момент настання дорожньо-транспортної пригоди за трудовим договором не працював, то розмір відшкодування повинен обраховуватись виходячи не із середньої заробітної плати в Здолбунівському районі Рівненської області, а з мінімальної заробітної плати. Також просить врахувати, що він є особою з інвалідністю 3-ої групи, отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2100 гривень, має на утриманні трьох малолітніх дітей. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У відповіді на відзив представник позивачів адвокат Януль-Сидорчук Х.В. зазначає, що доводи відповідача не спростовують вимог, викладених у позовній заяві. Твердження відповідача про те, що позивачі не мають права на стягнення майнової шкоди в зв`язку з втратою годувальника є безпідставними, оскільки матір потерпілого [PERSON] позивач [PERSON] має право на відшкодування шкоди як непрацездатна особа, що має право на пенсію за віком, а дружина [PERSON] має право на відшкодування шкоди як особа, що здійснює догляд за малолітніми дітьми потерпілого [PERSON] . Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Страховою компанією виплата здійснена виключно в межах ліміту відповідальності страховика, тому різницю між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди має сплатити відповідач [PERSON] . Представник відповідача адвокат Пшенична О.О. подала заперечення, вказуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідача згідно полісу №АО/0224498 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів від 25 лютого 2019 року була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Стверджує, що страховик відшкодовує майнову шкоду замість страхувальника. На підставі укладеної угоди між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] , страховиком було сплачено дружині та дітям потерпілого страхове відшкодування в загальній сумі 175831 гривень, з яких 170028 гривень це шкода, пов`язана з втратою годувальника. Позивачі домовились із ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та добровільно відмовились від 10000 гривень, що дає підстави вважати, що страхова виплата була для них достатньою. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Вважає, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 899592 гривень (по 224898 гривень на кожного позивача) є завищеним та не відповідає принципу виваженості, розумності та справедливості. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Пояснила суду, що вона є матір`ю [PERSON] , який 03 січня 2020 року загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вона постійно проживала за однією адресою разом зі своїм сином [PERSON] , його дружиною [PERSON] та онуками [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] .Вона є пенсіонером і отримує пенсію за віком. Як непрацездатна особа вона перебувала на утриманні свого сина [PERSON] . Разом з тим, у зв`язку із захворюванням очей, що потребує значних коштів на обстеження та лікування, вона вимушена працювати сторожем у ТзОВ «Укрцемремонт Плюс». Внаслідок втрати сина [PERSON] погіршився стан її здоров`я, їй заподіяно великі душевні страждання, втрату спокою. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] пояснила суду, що вона разом з малолітніми дітьми [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та [PERSON] ,\~ [INFO] ,перебувала на повному утриманні свого чоловіка [PERSON] . Тому після смерті чоловіка їй довелося працевлаштуватись, доводиться докладати додаткових зусиль для організації нормального способу життя. Стверджує, що розмір моральної шкоди, спричиненої їй та дітям смертю чоловіка та батька, яка настала внаслідок неправомірних дій відповідача, неможливо визначити у грошовому еквіваленті. Внаслідок втрати близької людини вони переживають душевні та психологічні страждання. При цьому, відповідач жодного разу не попросив вибачення за скоєне та упродовж судового розгляду кримінального провадження поводив себе зухвало по відношенню до неї та матері потерпілого. Просить задовольнити позовні вимоги повністю. Представник відповідача [PERSON] адвокат Пшенична О.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила суду, що відповідач [PERSON] є особою з\~інвалідністю 3-ої\~групи,\~отримує пенсію\~по інвалідності\~в розмірі\~2100\~гривень,\~має на\~утриманні трьох\~малолітніх дітей.\~Вважає,\~що завдана\~позивачам матеріальна\~та моральна\~шкода в\~повному обсязі\~відшкодована страховою\~компанією.Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Вислухавши пояснення позивачів та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2022 року [PERSON] засуджено за ч.3\~ст.286\~Кримінального кодексу\~України та призначено покарання у виді позбавлення волі\~строком на шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Вироком частково задоволено цивільний позов [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Ухвалено стягнути з [PERSON] на користь вказаних осіб по 50000 гривень кожному в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2022 року в частині вирішення цивільного позову [PERSON] та [PERSON] (яка діяла в своїх інтересах та в інтересах\~\~неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] ) скасовано з призначенням в цій частині нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 23 березня 2023 року вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 червня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року щодо [PERSON] залишено без змін. За вироком суду [PERSON] визнано винним у тому, що 03 січня 2020 року о 16 год. 42 хв. на перехресті 171 км + 500 м автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21103» з реєстраційним номером « [NUMBER] », виїжджаючи з вулиці 8-го Березня м.Здолбунів Рівненської області, що є другорядною дорогою, при виконанні маневру повороту ліворуч в сторону с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області, в порушення розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу»), пункту 16.11 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, на перехресті нерівнозначних доріг проігнорував вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» розділу 33 «Правил дорожнього руху», не надав дорогу і допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Trafic» з реєстраційним номером « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , який наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі і рухався зі сторони вул.Степана Бандери м.Здолбунів в напрямку с.Здовбиця. Внаслідок вказаного зіткнення [PERSON] втратив керованість автомобілем та виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Honda Civic» з реєстраційним номером « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку та не мав технічної можливості уникнути зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі марки «Renault Trafic» та марки «Honda Civic» завдано механічних пошкоджень, а водіям [PERSON] та [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження, від яких останні померли на місці події. Порушення [PERSON] вимог пункту 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») «Правил дорожнього руху», відповідно до яких на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та суспільно-небезпечними наслідками, що настали. Позивачі визнані потерпілими у вищезазначеному кримінальному провадженні, померлий [PERSON] є сином позивача [PERSON] , чоловіком позивача [PERSON] та батьком неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] згідно полісу № АО/0224498 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів від 25 лютого 2019 року була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». 24 лютого 2020 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах двох неповнолітніх дітей, було укладено угоду про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування, на підставі якої страховиком було сплачено на користь [PERSON] та двох її малолітніх дітей страхове відшкодування в загальній сумі 175831 гривень за шкоду, заподіяну життю потерпілого. Матері потерпілого [PERSON] виплачено 14169 гривень. Положеннями\~ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV\~визначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, виключно лише на умовах, встановлених\~ст.1200 Цивільного кодексу України. За змістом абзаца 1 ч.1\~ст.1200 ЦК України\~у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Частиною 2\~ст.1200 ЦК України\~встановлено, що особам, визначеним у пунктах 1-5 ч.1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття «непрацездатні громадяни» надається у\~статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника\~постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у\~встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Відповідно до ч.1\~ст.202 СК України\~повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатні члени сім`ї загиблого,\~\~які мали самостійний заробіток або\~\~одержували\~\~пенсію на час його смерті,\~\~можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір\~\~ відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум\~\~-\~\~вартісна\~\~величина\~\~достатнього\~\~для забезпечення нормального\~\~функціонування\~\~ організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо. Аналогічні правові висновки зроблено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 09 липня 2020 року у справі № 756/8644/19 (провадження № 51-1637 км 20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Здовбицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області, померлий [PERSON] проживав разом із матір`ю [PERSON] , дружиною [PERSON] та двома неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та загиблим [PERSON] , підтверджено свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] , виданим 20 червня 1987 року Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області. Позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16 жовтня 2010 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 16 жовтня 2010 року Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області. Також [PERSON] мав двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 23.05.2011 та серії [NUMBER] від 04.09.2012, виданими Здовбицькою сільською радою Здолбунівського району Рівненської області. Загиблий [PERSON] на час його смерті не був офіційно працевлаштованим. Матір [PERSON] - [PERSON] на час смерті сина була непрацездатною, перебувала на обліку в Головному управлінні ПФУ в Рівненській області і отримувала пенсію за віком у розмірі 2884 грн. 39 коп. Разом з тим, як вбачається з довідок, виданих 19 жовтня 2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрцемремонт Плюс», позивач [PERSON] працює сторожем у ТзОВ «Укрцемремонт Плюс» з 22 лютого 2019 року та отримує заробітну плату. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року для осіб, які втратили працездатність, установлено прожитковий мінімум у розмірі 1638 гривень. Таким чином, судом встановлено, що пенсія та заробітна плата [PERSON] забезпечували їй прожитковий мінімум, встановлений законом. Оскільки позивач [PERSON] мала дохід, більший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, та не надала суду доказів, що допомога сина\~\~для неї була основним і постійним джерелом її існування, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] матеріальної шкоди не підлягає до задоволення. Дружина [PERSON] - [PERSON] на день смерті чоловіка була здоровою та працездатною, але офіційно не працювала. Згідно трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] прийнята на посаду педагога-організатора ФОП [PERSON] з 14 січня 2020 року. Позивачем [PERSON] не доведено, що допомога чоловіка\~\~для неї була основним і постійним джерелом її існування, не наведено доказів на їх підтвердження. Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] матеріальної шкоди. На день смерті [PERSON] його синові [PERSON] , [INFO] , було 8 років, а синові [PERSON] , [INFO] , було 7 років. Суд вважає доведеним, що діти померлого [PERSON] відносяться до кола осіб,\~які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, оскільки були на його утриманні та потребували матеріальної допомоги. Відповідно до абз.3 ч.1 ст.1200 ЦК України дитині шкода відшкодовується до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років). Оскільки [PERSON] не був офіційно працевлаштований та матеріали справи не містять доказів отримання потерпілим доходів, суд враховує положення ч.2 ст.1195 ЦК України, згідно якої у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно ст.8\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2020\~рік» з\~1\~січня 2020\~року установлено\~мінімальну заробітну\~плату у місячному розмірі - 4723 гривні. Суд бере до уваги, що відповідач є особою з інвалідністю 3-ої групи та має на утриманні трьох малолітніх дітей. Також суд враховує, що внаслідок винної та протиправної поведінки відповідача, малолітні діти потерпілого залишились без батька. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно частин 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За вказаних обставин підлягає стягненню з відповідача на користь малолітніх дітей потерпілого шкода, завдана смертю батька, в розмірі 1574 грн. 33 коп. на кожну дитину щомісячно до досягнення повноліття (4723:3=1574,33 з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого). Також посилання відповідача та його представника на те, що відсутні підстави для стягнення судом на користь позивачів моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на незворотні негативні наслідки, які настали для позивачів внаслідок смерті сина, чоловіка та батька. Внаслідок втрати близької людини позивачі переживають душевні та психологічні страждання, вони позбавлені можливості отримувати від нього піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення їх нормальних життєвих зв`язків та докладення з їх боку додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Протиправна поведінка відповідача призвела до втрати життєвих зв`язків позивачів з рідною людиною, тому\~\~відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачам. У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2019 року у справі №213/4098/18 (провадження № 61-14398св19) зроблено висновок, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини у справі, а саме: обставини загибелі потерпілого [PERSON] , беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивачів, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, які назавжди втратили турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в повному обсязі, що буде справедливою компенсацією перенесених позивачами моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя. На підставі наведеного позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial