Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

16.05.2023 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в порядку підсудності надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , до Вільногірської територіальної громади, Вільногірської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17.05.2023 року відкрите провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 27.06.2023 року. 05.06.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 27.06.2023 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 14.09.2023 року. 14.09.2023 року в судовому засіданні оголошена перерва до 27.11.2023 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 27.11.2023 року в судовому засіданні оголошену вступну і резолютивну частину рішення. Згідно позовних вимог позивач просить: визнати за ним право власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом площею 1700 кв.м.,. розташовану на території Дмитрівської сільської ради на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і зареєстрованого в реєстрі за № 5 від 19 лютого 1987 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: [INFO] померла його мати [PERSON] , яка склала на його ім`я заповіт , посвідчений секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і зареєстрований в реєстрі за № 5. Його мати - [PERSON] заповіла йому житловий будинок з господарчими та потовими спорудами та будівлями за [ADDRESS] , розміщений на присадибній земельній ділянці розміром 1700 кв.м.. (земля по фактичному користуванню). Після смерті матері він прийняв спадщину. 16.07.1998 року державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Комарова І.В., видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідченого секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області і зареєстрованого в реєстрі за № 5 від 19 лютого 1987 року. З даного свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається із житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться [ADDRESS] та розміщеного на присадибній земельній ділянці розміром 1700 кв.м,. (земля вказана по фактичному користуванню). 16.11.1998 року йому був виданий Державний акт про право власності на землю серія ДП ВДДм000646 на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів № 53 від 05 серпня 1998 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.102 га., на території [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку. Однак у 2022 році він дізнався, що вбачаються розбіжності у свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.07.1998 року та державному акту про право власності на землю від 16 листопада 1998 року та полягають у невідповідності розміру земельної ділянки, що визначена у свідоцтві про право на спадщину за заповітом розміром 1700 кв.м., та державному акту про право власності на землю від 16 листопада 1998 року 0.102 га , тобто 1020 кв.м., що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач, і представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подавши заву про розгляд справи за його відсутності, згідно відзиву на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував виходячи з того, що померла [PERSON] , дій щодо оформлення права приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS] не вчиняла, земельна ділянка орієнтованою площею 0.17 га до спадкового майна державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області під час формування та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом включена не була. Позивачем в листопаді 1998 року у встановленому ст. 17 ЗК України від 18.12.1990 року порядку оформлене право приватної власності на земельну ділянку розташовану по [ADDRESS] на загальну площу 0.102 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Таким чином позивач дізнався в 1998 році про те, що у нього виникло право власності на присадибну земельну ділянку площею 0.102 га, а не в 2022 році, як ним зазначено в позовній заяві. На підставі чого просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, державний нотаріус Верхньодніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її в ідсутності. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем майна матері, [PERSON] , яка померла [INFO] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори 16.07.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1100, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що спадкове майно, на яке видане це свідоцтво складається із житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами та будівлями, що знаходиться [ADDRESS] та розміщеного на присадибній земельній ділянці розміром 1700 кв.м., (земля вказана по фактичному користуванню). Таким чином судом встановлено, що відповідно до вищевказаного свідоцтва у позивача виникла право власності лише на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований по [ADDRESS] . Даний будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований на присадибній земельній ділянці розміром 1700 кв.м., (земля вказана по фактичному користуванню). Таким чином судом встановлено, що присадибна земельна ділянка розміром 1700 кв.м., за адресою: [ADDRESS] не перебувала у власності спадкодавця [PERSON] а перебувала лише у її користуванні. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України - До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином зазначена в свідоцтві про право на спадщину за заповітом від 16.07.1998 року земельна ділянка у власності спадкодавця не перебувала, відповідно до позивача не перейшло і право власності на зазначену земельну ділянку, перейшло лише право фактичного користування зазначеною земельною ділянкою. Дана обставина була добре відома позивачеві, оскільки 16.11.1998 року позивачеві виданий Державний акт про право власності на землю серія ДП ВДДм000646 на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів № 53 від 05 серпня 1998 року про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0.102 га., на території [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку. Тобто присадибна земельна ділянку за адресою: [ADDRESS] була приватизована позивачем, згідно з положенням ЗК України в редакції чинній на той час. Відповідно до ч.1, 4 ст. 17 Земельного кодексу України в редакції від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, який був чинним на час передачі позивачеві земельної ділянки у власність, - Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 67 Земельного кодексу України в редакції від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ, який був чинним на час передачі позивачеві земельної ділянки у власність, - Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Відповідно до п. 1, 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року - Сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Судом встановлено, що на підставі вищенаведених правових норм в 1998 році позивачеві була виготовлена технічна документація та передана у приватну власність земельна ділянка площею 0.102 га., на території [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку, а також виданий державний акт на зазначену земельну ділянку. Позивач був обізнаний про те, що він не успадкував присадибну земельну ділянку, а отримав право приватної власності на неї, як на таку, що перебувала у користуванні спадкодавця. Крім того позивач був обізнаний про те, якого розміру земельна ділянка була передана йому у приватну власність та погоджувався з цим. Оскільки рішення Дмитрівської сільської ради від 05.08.1998 року № 53 не оскаржував. Суд погоджується з доводами позивача про те, що за життя у фактичному користуванні його матері перебувала присадибна земельна ділянка розміром 1700 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , право на користування якою отримав і позивач на підставі виданого свідоцтва про право власності за заповітом від 16.07.1998 року. З цієї земельної ділянки позивачеві передана у приватну власність 0.102 га., на підставі рішення Дмитрівської сільської ради від 05.08.1998 року № 53 та отриманий Державний акт про право власності на землю серія ДП ВДДм000646 від 16.11.1998 року. З яких підстав позивачеві не була передана у приватну власність інша частина земельної ділянки позивачем доказів не надано. Проте, якщо у фактичному користуванні покійної [PERSON] , перебувала земельна ділянка розміром, 0.17 га, тобто 1700 кв.м., а не 0.102 га., позивач має можливість вимагати від органу місцевого самоврядування передачі йому власність не передану частину земельної ділянки, яка перебуває у його фактичному користуванні, в порядку, передбаченому чинним законодавством. А саме: відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України, - Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Таким чином для отримання позивачем у власність іншої частини земельної ділянки, яка не була передана йому у власність, позивач повинен звернутись до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності для передачі йому відповідної частини земельної ділянки у власність. А у випадку відмови у її передачі у позивача виникає право на оскарження рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно, поданий позивачем позов є передчасним, оскільки порядок передачі земельної ділянки у власність здійснюється в позасудовому порядку, який позивачем не дотриманий. Крім того позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в ст. 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст. 13 п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (ч.1. ст. 5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту ( передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст. 5 КПК України). Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 , означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1\~073 грн. 60 коп., покладаються на позивача і не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. \~

Outcome: dismissed