Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та відповідачем у справі 19.12.2019 року було зареєстровано шлюб, однак, під час перебування у шлюбі виявилось, що подружжя має різні погляди на життя, внаслідок чого непорозуміння по різним життєвим проблемам зробило неможливим подальше перебування у шлюбі. Позивач зазначає, що більше 1 року подружжя не підтримує шлюбних відносин. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів позивач зазначила, що від шлюбу у подружжя є малолітня дитина: [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з доглядом за дитиною, вона позбавлена можливості працевлаштуватися, а належне забезпечення дитини всім необхідним для життя та розвитку потребує значних матеріальних витрат. Відповідач є особою, працездатного віку та може сплачувати аліменти на її утримання та утримання дитини. На підставі викладеного позивач просить: розірвати шлюб укладений між сторонами 19.12.2019 року, актовий запис № 4359, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі: 3000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дружини в розмірі 2000 гривень до досягнення дитиною трирічного віку. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. На адресу суду 21.11.2023 року (вх. № 9101) надійшла заява відповідача про часткове визнання позовних вимог, згідно поданої заяви відповідач зазначив, що позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини визнає, позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дружини в розмірі: 2 000 грн. не визнає. Також зазначив, що просить розгляд справи провести за його відсутності (а.с.28,29). В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Садіков О.О. не з`явились, разом з цим, на адресу суду 09.10.2023 року (вх. № 29043) надійшла заява представника позивача щодо розгляду справи у відсутність сторони позивача, згідно якої представник зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду також не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся шляхом направлення та отримання смс-повідомлення про виклик до суду, згідно заяви щодо часткового визнання позовних вимог, вказав, що просить розгляд справи провести за його відсутності (а.с.28). Таким чином судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача та відповідач звернулись з заявами про слухання справи за відсутності сторони позивача та відповідача, відповідач висловив думку щодо заявлених позовних вимог, підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню враховуючи таке. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 19 грудня 2019 року Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області , актовий запис № 4359. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.5). Згідно копії свідоцтва про народження сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Як передбачено ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини, чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб і створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Нормами Сімейного Кодексу України передбачена добровільність шлюбу. Так, згідно ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З урахуванням того, що позивач на примирення не згодна, зазначила, що сім`я розпалася остаточно, сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, та позивач не бажає перебувати у шлюбі з відповідачем, відповідач позов про розірвання шлюбу визнав, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача по справі, а тому шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина, позивач зазначила, що відповідач з часу припинення шлюбних відносин, достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, кошти на утримання дитини сплачує в розмірі, на власний розсуд та не регулярно. Позивач зазначає, що обов`язок щодо утримання дитини покладено на обох батьків, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в сумі 3 000 гривень щомісячно, що буде відповідати мінімальним потребам на утримання дитини. Як передбачено ст.51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (яку ратифіковано Україною 27.02.1991 p.), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001p. № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Законом України «Про державний бюджет» на 2023 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлено нарівні - 2272 гривні. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто, законодавець передбачив право особи з якою проживає дитина визначатись у якій формі отримувати аліменти: у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі. Відповідач є особою працездатного віку, даних про незадовільний стан здоров`я відповідач суду не надав, згідно заяви від 21.11.2023 року, відповідач позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 3 000 гривень визнав. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. З урахуванням зазначеного, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що належним розміром аліментів на дитину, є стягнення з відповідача аліментів у розмірі 3 000 гривень щомісячно на утримання дитини, починаючи з 14.08.2023 року (дата надходження позову до суду) та до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача, так і відповідача. Суд вважає, що визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі щомісячно на дитину не є завищеним та не буде порушувати майнові права дитини та сторін. При цьому, позивач не позбавлена права звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, стягнення додаткових витрат на дитину (дітей) в разі зміни матеріального стану відповідача, а відповідач, в разі наявності підстав, має право звернулись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. При цьому мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, слід звернути увагу на те, що відповідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому при зміні стану здоров`я, сімейного стану чи матеріального становища платника аліментів або одержувача аліментів, у сторін є право звернутись до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дружини в розмірі: 2 000 гривень. Позивач щодо вказаних позовних вимог зазначила, що відповідно до положення ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка, тобто батька дитини до досягнення дитиною 3 років. Згідно довідки Одеської гімназії № 103 Одеської міської ради від 07.07.2023 р. судом встановлено, що позивач [PERSON] працює вчителем початкових класів в Одеській гімназії № 103 з 27.08.2014 року по теперішній час. На даний час знаходиться у декретній відпустці (а.с.10). Судом встановлено, що спільній дитині сторін на дату розгляду справи виповнилось 2 роки. Відповідно до ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частиною 1 ст. 80 СК України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 77 СК України, аліменти сплачуються щомісячно. Законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст. 84 СК України). Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання - можливості чоловіка надавати таке утримання. Судом встановлено, що у зв`язку з доглядом за дитиною, якій на день розгляду справи виповнилось 2 роки, позивач не має можливості працювати і тим самим утримувати себе, що відповідно свідчить про те, що остання потребує надання матеріальної допомоги. Згідно довідки перебуває у декретній відпустці. Згідно заяви відповідача про часткове визнання позовних вимог, відповідач вказав, що позов в цій частині не визнає, при цьому не вказав будь-яких обґрунтованих заперечень з приводу даних позовних вимог. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини. Відповідно до положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях - ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч.3 ст. 182 СК України). Крім того, позивачем не доведено майнового стану відповідача, наявності/відсутності на його утриманні інших членів сім`ї тощо. Також, відповідно до положення ч. 7 ст. 81 ЦПК України - суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши вищевикладені обставини справи та норми закону, виходячи з принципів: законності, об`єктивності, розумності та справедливості, враховуючи те, що сторони проживають окремо, відповідач не надав обґрунтованих заперечень того, що не має можливості забезпечувати дружину, яка через малий вік дитини перебуває у декретній відпустці, однак, судом в даному випадку встановлено, що відповідач має зобов`язання щодо утримання спільного із позивачем малолітнього сина, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Спорів з приводу розподілу спільного майна подружжя під час розгляду справи заявлено не було. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1 073, 60 гривень та на корись позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 1 073, 60 гривень.

Outcome: partial