Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Представник заявниці адвокат Ніколенко І.О. через систему «Електронний суд» 13.11.2023 року звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, вказавши заінтересованою особою Кам`янець-Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янець-Подільському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення факту смерті. В обґрунтування заяви зазначає, що 13.03.2022 року на території міста Маріуполь, внаслідок отриманих поранень під час масованого артилерійського обстрілу міста з боку регулярних військ армії російської федерації та контрольованих ними терористичних угрупувань т.з. «ДНР» та «ЛНР», загинув онук заявниці - [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] загинув разом із своєю матір`ю, донькою заявниці - [PERSON] , [INFO] . Загибель малолітнього [PERSON] сталась у місці, де родина знайшла тимчасовий умовно безпечний притулок під час масованої ворожої атаки на місто, а саме - [ADDRESS] . Заявниця в судове засідання не з`явилася , до початку судового розгляду заявниця та її представник подали заяву про слухання справи у їх відсутності, заяву підтримали. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився . Вивчивши матеріали справи в повному об`ємі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 13.03.2022 року на території міста Маріуполь, Донецької області, Україна внаслідок отриманих поранень під час масованого артилерійського обстрілу міста з боку регулярних військ армії Російської Федерації та контрольованих ними терористичних угрупувань т.з. «ДНР» та «ЛНР», загинув онук [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , який під час обстрілу знаходився на території будинку по [ADDRESS] разом із своєю матір`ю, донькою заявниці - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ), що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 04 жовтня 2023 року, серії [NUMBER] , виданого відділом ЗАГСУ Маріупольського міського управління міністерства юстиції ДНР ЛНР та копією лікарського свідоцтва про смерть Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» N 309 від 22.12.2022 року , зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 р. за N 1668/39004 до Тимчасово окупованих Російською Федерацією території України з 05.03.2022 року відноситься вся територія Маріупольського району. Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України за № 52/5 від 18.10.2000 року, визначено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма N 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 N 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за N 1150/13024. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті (будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом), є недійсним і не створює правових наслідків. Тому заявниця, яка є бабою померлого - [PERSON] , [INFO] , не має можливості отримати свідоцтво про смерть відповідно до чинного законодавства. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 257-1 ЦПК України. Відповідно до ст..256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Враховуючи, що заявник не має можливості в позасудовому порядку встановити факт смерті онука , суд вважає за необхідне встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер в [INFO] на території міста Маріуполь , оскільки без встановлення даного факту органи реєстрації актів цивільного стану не зможуть видати свідоцтво про смерть. На підставі викладеного,

Outcome: approved