Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимог тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] 04.10.2022 нею направлена заява до Кіцманської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] . Кіцманською державною нотаріальною конторою позивачці надана довідка за № 31/02-14 від 01.03.2023, якою її повідомлено про той факт, що 30.08.2016 року покійний [PERSON] склав заповіт на все майно, посвідчений секретарем Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області Малярчук О.В., на ім`я [PERSON] , який є сином померлого. Вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки складений із порушенням вимог щодо його посвідчення, а саме: посвідчений особою яка немала на це права, оскільки, відповідно до п.1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5, нотаріальні дії вчиняються посадовими особами, на яких рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення таких дій. Всупереч цій вимозі, на секретаря Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області Малярчук О.В. такі обов`язки рішенням органу місцевого самоврядування покладені не були. Зазначає, що оспорюваний заповіт підписаний не [PERSON] , а іншою особою, адже, будучи батьком позивачки і підтримуючи з не дружні стосунки, [PERSON] нічого не казав про існування заповіту. З посиланням на відповідні правові норми просила визнати заповіт, який посвідчений секретарем Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області Малярчук О.В., на ім`я [PERSON] , недійсним. Позивачка в судове засідання не з`явилася, на адресу суду скерувала заяву про підтримання позовних вимог та проведення судового засідання без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце слухання, про що свідчать наявні в матеріалах справи оголошення про виклик в судові засідання, які розміщені на офіційному сайті веб порталі Судова влада. Представник Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи міститься заява про проведення судового засідання без їхньої участі з урахуванням наданих позивачкою доказів. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши зібрані по справі докази, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті [PERSON] помер [INFO] . Дітьми померлого є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачка звернулася до Кіцманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька [PERSON] . Згідно з відповіддю державного нотаріуса Кіцманської державної нотаріальної контори Беженар А.М. від 01.03.2023 за № 31/02-14, [PERSON] повідомлено, що батько [PERSON] склав заповіт на все майно на ім`я іншої особи. 30.08.2016 [PERSON] на випадок своєї смерті заповів все своє рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право [PERSON] , що підтверджується копією заповіту, посвідченого секретарем Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області Малярчук О.В., який зареєстровано в реєстрі за № 97. 10.05.2023 державним нотаріусом Кіцманської державної нотаріальної контори Беженар А.М. видано свідоцтва на право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка складається із житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,1595 га, цільове призначення якої для будівництва та і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за вказаною вище адресою. Із відповіді на запит адвоката Сергія Маковійчука , яка надана архівним відділом Чернівецької районної військової адміністрації Чернівецької області від 03.05.2023 № ІІ-05-06-05/07, слідує, що в документах фонду за період, який вказаний у запиті, інші дані про уповноваження секретаря сільської ради на посвідчення заповітів не значиться. Крім того, із рішень сесії Стрілецько-Кутської сільської ради від 05.11.2015 № 03-01/2015 та № 02-01/2015, та рішення виконавчого комітету № 52/11 від 11.11.2015 не підтверджено факт того, що секретаря сільської ради Малярчук О.В. уповноважено вчиняти нотаріальні дії. У позовні заяві [PERSON] просить визнати заповіт, який посвідчений секретарем Стрілецько-Кутської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області Малярчук О.В., 30.08.2016 від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , недійсним, з тих підстав, що він складений із порушенням вимог щодо його посвідчення, оскільки на секретаря сільської ради рішенням відповідного органу місцевого самоврядування не покладено обов`язки вчинення нотаріальних дій. Також посилається на те, що заповіт підписаний не [PERSON] , а іншою особою. Так, згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). Ухвалою суду від 18.10.2023 позивачці відмовлено у призначенні почеркознавчої експертизи через те, що суду не надано вільних та експериментальних зразків почерку та підпису покійного [PERSON] , необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи, а також відсутність клопотання про їх витребування судом, Отже, оцінюючи надані докази і співставляючи їх з фактами, які доводить позивачка, суд знаходить, що нею не виконаний свій обов`язок по доведенню позовних вимог про те, що підпис у спірному заповіті вчинено іншою особою і на підставі наданих доказів неможливо зробити висновок, що факти, на які посилається позивачка, мали місце. Згідно частини 1 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Як встановлено в судовому засіданні на підставі наданих сторонами доказів, на секретаря Стрілецько-Кутської сільської ради Малярчук О.В. рішенням сільської ради не покладалися обов`язки щодо здійснення нотаріальних дій. Вказане порушення дає суду підстави зробити висновок про те, що оспорюваний заповіт відповідно до правил статті 1257 ЦК України є нікчемним правочином. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Отже, обираючи спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним нікчемного правочину, позивачем не було враховано, що такий спосіб є неналежним та неефективним. З огляду на встановлену обставину, а саме: посвідчення спірного заповіту не уповноваженою особою, - вона свідчить про порушення вимог посвідчення заповіту, а тому він відповідно до положень частини 1 статті 1257 ЦК України є нікчемним. Визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки правочин є нікчемним в силу закону. Положеннями ст.89ЦПК України встановлено,що судоцінює докази за своїмвнутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі,мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групидоказів). З огляду на описане вище, приймаючи до уваги, що вимога [PERSON] до Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької, [PERSON] про визнання заповіту недійсним, не є належним та ефективним способом захисту порушених прав позивачки, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed