Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 30 000 грн., а також інфляційне збільшення, штрафні санкції, 3% річних, 20% штрафу від суми, що разом складає 36 333,70 грн.; стягнути судові витрати у виді судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 18.11.2021 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір позики грошей (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 30 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з пунктом 2 договору позика є безпроцентною, та остаточний розрахунок щодо повернення суму позики мав бути здійснений не пізніше 25.11.2021 року за місцем реєстрації позикодавця. На виконання умов договору відповідач 18.11.2021 року написав розписку про отримання грошей у позику від позивача в сумі 30 000 грн. Однак у встановлені строки відповідач позику не повернув, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем. Пунктом 8 договору передбачено, що у випадку прострочення повернення грошових коштів позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої за кожний день прострочення виконання зобов`язання від не сплаченої в обумовлені строки суми. Відповідно до пункту 9 договору в разі прострочення повернення грошових коштів понад 5 банківських днів позичальник, крім пені, сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 20 % від не сплаченої в обумовлені строки суми. Сторони домовилися, що термін для нарахування штрафних санкцій за договором та термін позовної давності по стягненню штрафних санкцій встановлюється в три роки (пункт 11 договору). Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 207, 526, 629, 1054, 1055 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.07.2022 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики передано на розгляд за підсудністю до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 20.09.2022 року позовну заяву [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без руху. Постановою Київського апеляційного суду від 28.12.2022 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22.07.2022 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.01.2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, та позивачу роз`яснено право протягом десяти днів з дня отримання ухвали усунути виявлені недоліки, шляхом подання заяви з додержанням вимог, встановлених ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 26.04.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.04.2023 року прийнято заяву № 2 про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 30 000 грн., а також інфляційне збільшення, штрафні санкції, 3% річних, 20% штрафу від суми, що разом складає 62 665,48 грн.; відкладено розгляд справи на 17.08.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2023 року відкладено розгляд справи на 13.11.2023 року. Позивач або представник позивача у судове засідання не з`явилися; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник позивача подав заяву про намір подання додаткових доказів понесення судових витрат, проти заочного розгляду справи не заперечував, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу Україні (далі - ЦПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на вказане, суд визнав за можливе проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 18.11.2021 року між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, укладено договір позики грошей (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 30 000 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з пунктом 2 договору позика є безпроцентною, та остаточний розрахунок щодо повернення суму позики мав бути здійснений не пізніше 25.11.2021 року за місцем реєстрації позикодавця. На виконання умов договору відповідач 18.11.2021 року написав розписку про отримання грошей у позику від позивача в сумі 30 000 грн. У пункті 6 договору сторони погодили, що після повернення боргу позикодавець видасть позичальнику власноручну розписку про повернення грошей або заяву, засвідчену нотаріально про повернення коштів та відсутність претензій. Без цієї розписки або заяви борг вважається таким, що не повернутий. Однак у встановлені строки відповідач позику не повернув, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з викладеною в постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц правовою позицією договір позики, укладений у письмовій формі, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Крім того, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу. Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на виконання договору позики грошей від 18.11.2023 року надано відповідачу в позику до 25.11.2021 року грошові кошти в сумі 30 000 грн., про що відповідачем власноручно складено розписку від 18.11.2023 року. Зазначена заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки під час розгляду справи встановлено порушення відповідачем передбаченого договором позики грошей від 18.11.2023 року порядку повернення позики. Відповідач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження погашення ним заборгованості та спростування доводів позивача та наданої ним розписки щодо заборгованості відповідача перед позивачем. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як визначено у ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про сплату заборгованості позивачу в добровільному порядку. При цьому, в пункті 6 договору сторони погодили, що після повернення боргу позикодавець видасть позичальнику власноручну розписку про повернення грошей або заяву, засвідчену нотаріально про повернення коштів та відсутність претензій. Без цієї розписки або заяви борг вважається таким, що не повернутий. Натомість, матеріали справи доказів надання позивачем відповідачу такої розписки чи нотаріально посвідченої заяви про повернення коштів також не містять. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами частин 1, 2 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідаючи перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 615 цього Кодексу, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою. За змістом ч. 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 ст. 549 ЦК України). Згідно з частиною 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 ст. 625 ЦК України). Відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Пунктом 8 договору передбачено, що у випадку прострочення повернення грошових коштів позичальник зобов`язаний сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, нарахованої за кожний день прострочення виконання зобов`язання від не сплаченої в обумовлені строки суми. Відповідно до пункту 9 договору в разі прострочення повернення грошових коштів понад 5 банківських днів позичальник, крім пені, сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 20 % від не сплаченої в обумовлені строки суми. Сторони домовилися, що термін для нарахування штрафних санкцій за договором та термін позовної давності по стягненню штрафних санкцій встановлюється в три роки (пункт 11 договору). Як установлено судом вище, відповідач у передбачений договором строк - до 25.11.2021 року включно, не повернув позивачу позику в розмірі 30 000 грн., у зв`язку з чим з 26.11.2021 року допустив прострочення виконання зобов`язання. Із доданого до матеріалів справи розрахунку (з урахуванням заяви № 2 про збільшення розміру позовних вимог) слідує, що позивачем здійснено нарахування пені за період з 26.11.2021 року по 17.04.2023 року в сумі 16 112,88 грн., штрафу в сумі 6 000 грн., трьох процентів річних за період з 26.11.2021 року по 17.04.2023 року в сумі 1 252,60 грн. та інфляційних втрат за період грудень 2021 року по березень 2023 року в сумі 9 300 грн. Здійснивши арифметичний перерахунок наведених сум штрафних санкцій, трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині в повному обсязі. Разом з тим, стосовно вимоги позивача про нарахування та стягнення з відповідача на користь позивача в порядку ч. 10 ст. 265 ЦПК України пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат із визначенням граничного строку їх нарахування до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу, вказаного у рішенні суду та у виконавчому документі, для органу (особи), що здійснюватиме примусове виконання рішення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Оскільки ухвалення рішення в цій частині є правом суду, а позивач не обґрунтував доцільності застосування цієї норми, то суд не вбачає за необхідне її застосування. До того ж, нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення суду не передбачено ч. 10 ст. 265 ГПК України та ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 0425-3841-0539-0043 від 23.02.2022 року. Оскільки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 992,40 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: approved