Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

У січні 2023 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі - ТДВ «СГ «Оберіг») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на свою користь грошові кошти в сумі 30 481,55 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 травня 2021 року у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача, та транспортного засобу «Kia», д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. У судовому порядку відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених статтею 124 та статтею 122-4 КУпАП про адміністративні правопорушення, тобто встановлено факт, що відповідач після ДТП за його участю самовільно залишив місце пригоди. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] була забезпечена ТДВ «СГ «Оберіг» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР-000452383. Транспортний засіб «Kia», д.н.з. [NUMBER] , на момент ДТП був застрахований НАСК «Оранта» за договором добровільного страхування від 16 листопада 2020 року. Відповідно до ремонтної калькуляції вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Kia», д.н.з. [NUMBER] , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та без урахування ПДВ, становить 35 481,55 грн. Відповідно до умов договору добровільного страхування НАСК «Оранта» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у розмірі 35 481,55 грн з яких взаємозалік однорідних зустрічних вимог становить 3 887,50 грн. 06 липня 2021 року позивач отримав заяву на виплату страхового відшкодування від НАСК «Оранта». На підставі заяви на виплату страхового відшкодування, та застосуванням взаємозаліку, позивач здійснив виплату страхового відшкодування, з урахуванням франшизи 2 500 грн, на користь НАСК «Оранта» в сумі 30481,55 грн. Таким чином, позивач виконав своє зобов`язання перед НАСК «Оранта» щодо сплати відшкодування. Враховуючи викладене, винність відповідача у ДТП, а також, що позивачем виплачено страхове відшкодування потерпілому, в порядку статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України, ним набуто право зворотної вимоги до відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, тому звернувся до суду з указаним позовом за захистом прав та законних інтересів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 січня 2023 року вказану справу передано судді Ішуніній Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 квітня 2023 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. 11 серпня 2023 року ухвалою суду змінено порядок судового провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суд не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що згідно з полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/0452383 цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] станом на дату настання ДТП була забезпечена в ТДВ «СГ «Оберіг», строк дії договору з 24 червня 2020 року до 23 червня 2021 року включно. 29 травня 2021 року водій о 03-06 год. водій [PERSON] в м. Києву по пр. Відрадному, 67, керуючи транспортним засобом «Renault», д.н.з. [NUMBER] , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля «Kia», д.н.з. [NUMBER] , здійснив з ним зіткнення. Внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Крім того, [PERSON] , будучи причетним до ДТП, залишив місце пригоди. Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної ДТП та залишенні місця ДТП, до якої він причетний. Таким чином, відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП. Транспортний засіб «Kia», д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП був застрахований у Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - НАСК «Оранта») за договором добровільного страхування № 1465616 від 16 листопада 2020 року, період страхування з 17 листопада 2020 року по 16 листопада 2021 року. НАСК «Оранта» на підставі ремонтної калькуляції, страхового акту № СТО-21-52845/1 та страхового акту № СТО-21-52845/2 було визначено, що потерпілій особі підлягає виплаті страхове відшкодування в сумі 32 981,55 грн, яке в порядку взаємозаліку зменшене на суму 3 887,50 грн несплачених страхувальником страхових платежів за договором. З урахуванням викладеного на підставі договору добровільного страхування НАСК «Оранта» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у розмірі 29 094,05 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 30158 від 14 червня 2021 року. 06 липня 2021 року та 01 серпня 2022 року позивач отримав заяви на виплату страхового відшкодування від НАСК «Оранта», в яких страховик потерпілої особи просив позивача сплатити суму страхового відшкодування в розмірі 30 481,55 грн (32 981,55 грн (сума страхового відшкодування) - 2 500 грн (франшиза) = 30 481,55 грн). ТДВ «СГ «Оберіг» здійснило виплату страхового відшкодування на користь НАСК «Оранта» в розмірі 30 481,55 грн, що підтверджується страховим актом № 31797р/1 від 01 листопада 2021 року, платіжною інструкцією № 9637 від 01 листопада 2021 року, страховим актом № 31797р/2 від 08 серпня 2022 року та платіжною інструкцією № 15156 від 12 серпня 2022 року. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року та доказуванню не підлягає. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно із статтею 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Частиною першою статті 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до підпункту «в» підпункту 38.1.1. пункту 38.1. статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). Отже стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічний висновок викладено у пункті 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц). Тому під час розгляду справи не слід ототожнювати правовідносини регресу, регулювання яких здійснюється статтею 1191 ЦК України та статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») з правовідносинами суброгації, які регулюються статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування». Суброгація (від лат. «subrogare» - заміщення, обрання взамін) є одним із видів уступки права, який полягає в тому, що до нового кредитора, який реально виконав зобов`язання у вигляді сплати грошей, переходить право вимагати відповідного відшкодування від особи, відповідальної за завдану шкоду. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц). Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Страховик виступає замість потерпілого. Водночас регресом (з лат. «regressus» - зворотній рух) є право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. При регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Це виходить із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що до страховика потерпілої особи переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється, у ньому відбувається заміна кредитора, до страховика потерпілої особи переходить право вимоги, що належало потерпілій особі у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого їй страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Таким чином, до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/0452383 перейшло суброгаційне право вимоги до відповідача. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надавши до суду відзив, наведені позивачем обставини не спростував, доказів повернення коштів позивачу чи виплати їх потерпілій особі не надав. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи виплату позивачем страхового відшкодування за умовами укладеного з відповідачем договору страхування внаслідок ДТП, яка мала місце з вини відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 2 481 грн, підлягають стягненню з відповідача. З огляду на викладене та

Outcome: approved