Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 03.10 2009 року між ним та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого у них народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення до суду з даною позовною заявою називає те, що вони мають різні характери та погляди на сімейне життя і сімейні цінності. Також вказує, що ведення спільного господарства на даний час між ними припинено. Крім того, зазначає, що відповідачка перейшла жити до іншої людини, зрадивши позивачу, в той час, як він перебуває в зоні бойових дій. За таких обставин вважає примирення неможливим, подальше збереження шлюбу буде суперечити його інтересам та інтересам їх спільних дітей, а відтак просить позов задовольнити та розірвати шлюб між ними. На цій підставі просить суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій зазначає, що вони з позивачем мають різні характери та погляди на сімейне життя і сімейні цінності. Також вказує, що ведення спільного господарства на даний час між ними припинено. Просить суд двох неповнолітніх дітей залишити проживати при собі, а також стягнути з позивача [PERSON] аліменти на утримання двох спільних неповнолітніх дітей у розмірі 1/3\~\~ усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з дня предявлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Стягнути з відповідача 12 000 грн судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу, а також стягнути судовий збір. \~ Окрім того, відповідачка [PERSON] подала суду відзив на первісну позовну заяву, в якій позов визнала. Разом з тим заперечила твердження позивача про її зраду, оскільки таке не відповідає дійсності, є надуманим та не підтверджується жодними доказами. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити, а також не надавати строк на примирення. Відповідачка по первісному позову [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, однак попередньо направила на адресу суду зустрічну позовну заяву, в якій позовні вимоги визнала в частини розлучення, а також просила задовольнити свій зустрічний позов в повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи - органу опіки та піклування не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 03.10 2009 року між ним та відповідачкою [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.10 2009 року, актовий запис №19. Від шлюбу народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09 листопада 2010 року, актовий запис №108), та син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження, серія [NUMBER] від 03 жовтня 2019 року, актовий запис № 60). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Крім цього встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, згідно змісту позовної заяви спільно не проживають. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони повністю втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови\~\~\~\~\~\~ для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін та інтересам їх малолітніх дітей. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість\~\~ і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх спільних дітей, суд вважає, що шлюб між ними слід розірвати. Приймаючи рішення про задоволення позову й щодо залишення неповнолітніх дітей \~ на проживання разом з матір`ю, суд керується позицією Верховного Суду, що була висловлена ним у справі № 200/952/18 у постанові від 15 січня 2020 року, де Судом зокрема зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки у даному випадку спір між сторонами з цього приводу відсутній, що встановлено судом, суд вважає за можливе залишити неповнолітніх дітей синів [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09 листопада 2010 року, актовий запис №108), та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження, серія [NUMBER] від 03 жовтня 2019 року, актовий запис № 60) проживати разом з матір`ю [PERSON] . Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд враховує, що батько дітей не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування з дітьми, вияву турботи стосовно них та участі у їх вихованні. Вирішуючи позовну вимогу щодо визначення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а відповідач не бере участі у вихованні та утриманні наших спільних дітей\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум.\~ У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.\~\~\~ Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.\~\~\~\~\~ Крім цього, відповідно до вимог Сімейного кодексу України (ст. 182-184), вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Так, судом встановлено, що відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому він може сплачувати визначений судом розмір аліментів. Щодо вирішення позовної вимоги в частині витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст 137 ЦПК України: 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В цілому нормами законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. При цьому, Велика Палата ВС вказала, що відсутність клопотання сторони про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, свідчить про відсутність підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат.\~ В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст.627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України. (Додаткова Постанова ВП ВС від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, Постанова КГС ВС від 01.09.2021 у справі № 910/13034/20). Подібні правові висновки також викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19. Аналогічний підхід також застосовує і ЄСПЛ у рішенні по справі "Бєлоусов проти України" (Заява № 4494/07). Судовий збір у порядку ст. 141 ЦПК України покласти на сторони у відповідності до вимог ЦПК України.

Outcome: approved