Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

В грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просивь визнати за ним право власності на автомобіль марки Hyundai Tucson, 2020 року випуску, вартістю 695 000,00 грн, державний номер [NUMBER] , сірого кольору, зареєстрований 30.09.2020 року, [PERSON] залишити у власності, після розподілу спільного майна подружжя, трикімнатну квартиру вартістю 1 144 521,00 грн в [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., житлова 38,3 кв.м., придбана 02.04.2014 року, стягнути на його користь з відповідача судові витрати в розмірі 6 950,00 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 01.03.2008 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Життя з відповідачем не склалося, вона ініціювала розірвання шлюбу та звернулася до суду з відповідним позовом. За час спільного проживання з відповідачем ними було придбано наступне спільне майно подружжя на загальну суму 1 839 521,00 грн, а саме 02.04.2014 року трикімнатну квартиру вартістю 1 144 521,00 грн за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., житловою 38,3 кв.м., право власності зареєстроване на ім`я [PERSON] , та автомобіль Hyundai Tucson 2020 року випуску, вартістю 695 000 грн, зареєстрований вперше 30.09.2020 року, номерний знак [NUMBER] , сірого кольору, право власності зареєстроване на ім`я [PERSON] . В 2014 році ним був укладений кредитний договір для придбання вказаної вище квартири, договір укладався в інтересах сім`ї і виплачувався відповідно за спільні з відповідачем кошти. Перший внесок вони сплатили перед кредитуванням, сам кредит погашався протягом 4 років. Станом на день подачі позову, всі кредитні зобов`язання по вказаному кредитному договору були виконані. Восени 2020 року відповідач уклала кредитний договір на придбання спірного автомобіля, він виступав поручителем, так само, як і попередній договір, він укладався в інтересах сім`ї та кредитні зобов`язання погашалися з сімейного бюджету, зобов`язання по даному договору були виконані ними в повному обсязі. Через конфліктну ситуацію та відсутність порозуміння вони з відповідачем не можуть домовитися в добровільному порядку про розподіл спільного майна подружжя. Вважає, що оскільки відповідач не володіє навиками керування автомобілем, ніколи не їздила за кермом, та не має посвідчення водія, автомобіль, завжди перебував у його користуванні, він використовувався ним для роботи та забезпечення сімейних потреб. Після фактичного розставання з відповідачем, він залишив їхню квартиру та переїхав у м. Луцьк, де в даний момент і мешкає. Відповідач звернулася до поліції з заявою про викрадення ним автомобіля. З урахуванням наявного спільного майна подружжя та враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, він вважає за можливе розподілити майно між ними наступним чином: відповідачу залишити у власності, після розподілу спільного майна подружжя, трикімнатну квартиру вартістю 1 144 521,00 грн в [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., житлова - 38,3 кв.м, а за ним визнати право власності на автомобіль Hyundai Tucson 2020 року випуску, вартістю 695 000 грн, зареєстрований вперше 30.09.2020 року, реєстраційний номер [NUMBER] сірого кольору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2021 року визначеного головуючого суддю Войтенко Ю.В. (а.с 37-38). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі (а.с 40-41). 21.02.2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказувала, що обставини викладені в позовній заяві не відповідають дійсності. 01.03.2008 року вони з позивачем зареєстрували шлюб, від якого народилась дочка - [PERSON] , [INFO] , також у сім`ї є син від її першого шлюбу - [PERSON] . На початку червня 2021 року відповідач пішов з сім`ї, забравши усі цінні речі, документи, грошові кошти, автомобіль та з цього часу вони проживають окремо. Спільна дочка залишилась проживати з нею, а відповідач в квартирі за місцем своєї реєстрації. Вона зрозуміла, що її чоловік не збирається повертатись в сім`ю та повертати вивезені речі, внаслідок чого було подано відповідну заяву до правоохоронних органів про викрадення автомобіля. В вересні 2021 року вона подала позов про розірвання шлюбу. 04.10.2021 року Святошинським районним судом м.Києва було видано судовий наказ, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки - [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.09.2021 року і до додсягнення дитиною повноліття. 11.01.2021 року Святошинським районним судом м.Києва визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Вона не погоджується, що автомобіль Hyundai Tucson 2020 року випуску є спільною власністю подружжя. У власності сім`ї з 2009 року перебував автомобіль Hyundai Tucson 2009 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який мав великий пробіг та ступінь зносу. Восени на сімейній нараді було прийнято рішення про зміну транспортного засобу на новий, коштів на придбання у сім`ї не було, і вона запропонувала придбати більш новіший, але вживаний автомобіль. Однак позивач був категорично проти, було прийнято рішення кошти на перший внесок позичити у знайомого, а на іншу частину вартості оформити кредит, в подальшому планувалось, що кошти від продажу старого автомобілю підуть на погашення боргу. 20.09.2020 було оформлено договір позики на суму 450 000,00 грн з [PERSON] строком на 1 рік. Договір купівлі-продажу автомобілю оформлено 22.09.2020 року, 51,08% вартості автомобіля було сплачено на рахунок коштів отриманих за договором позики, інші 48,92 % було сплачено за рахунок кредитних коштів. Крім того, оформлено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, придбано зимову гуму та проведено технічне обслуговування, на що фактично і були витрачені всі кошти за договором позики. 01.10.2020 року між нею та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» було укладено кредитний договір у сумі 340 000,00 грн на придбання автомобілю, кредит надавався до 01.10.2020 року по 30.09.2022 року. Термін погашення боргу за договором позики сплив, боргові зобов`язання перед [PERSON] не погашені. В лютому 2021 року [PERSON] продано автомобіль Hyundai Tucson 2009 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з його слів за 8 000,00 доларів США, вона наполягала на погашенні боргу, однак борг погашений не був. Всі її зусилля були направлені на погашення банківського кредиту. Таким чином з червня 2021 року вона погасила за власні кошти 40 000,00 грн. Вона прийняла рішення знову позичити кошти в ромірі 100 000,00 грн та 29.09.2021 року уклала договір позики з [PERSON] на суму 100 000,00 грн, щоб сплатити залишок боргу та не сплачувати додаткові страхові платежі. 09.09.2021 року з рахунку [PERSON] на її рахунок перераховано кошти і в той же день вона перерахувала їх на рахунок АБ «УКРЗАЗБАНК». Вона вважає, що вказаний автомобіль не може бути визнаний спільним майном, оскільки спірний автомобіль був придбаний за кредитні кошти та кошти отримані за договором позики укладені нею, боргові зобов`язання не виконані в повному обсязі. За спільні кошти подружжя було сплачено кредит за автомобіль у розмірі 200 250,00 грн, 1/2 частина цієї суми складає 100 125,00 грн. (а.с. 42-47). 21.02.2022 року до суду від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Мотиви зустрічного позову [PERSON] відповідають мотивам, викладеним у відзиві. [PERSON] зазначала, що 01.03.2008 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. На початку червня 2021 року відповідач пішов з сім`ї, забравши усі цінні речі, документи, грошові кошти та автомобіль та з цього часу вони проживають окремо. Вона не погоджується, що автомобіль Hyundai Tucson 2020 року випуску є спільною власністю подружжя, оскільки у власності сім`ї з 2009 року перебував автомобіль Hyundai Tucson 2009 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Восени на сімейній нараді було прийнято рішення про зміну транспортного засобу на новий і було прийнято рішення кошти на перший внесок позичити у знайомого, а на іншу частину вартості оформити кредит, в подальшому планувалось, що кошти від продажу старого автомобілю підуть на погашення боргу. 20.09.2020 було оформлено договір позики на суму 450 000,00 грн з [PERSON] строком на 1 рік. Договір купівлі-продажу автомобілю оформлено 22.09.2020 року, 51,08% вартості автомобіля (355 000,00 грн) було сплачено на рахунок коштів отриманих за договором позики, інші 48,92 % (340 000,00 грн) було сплачено за рахунок кредитних коштів. Крім того, оформлено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, придбано зимову гуму та проведено ТО, на що фактично і були витрачені всі кошти за договором позики. 01.10.2020 року між нею та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» було укладено кредитний договір у сумі 340 000,00 грн на придбання автомобілю, кредит надавався до 01.10.2020 року по 30.09.2022 року. Термін погашення боргу за договором позики сплив, боргові зобов`язання перед [PERSON] не погашені. В лютому 2021 року [PERSON] продано автомобіль Hyundai Tucson 2009 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з його слів за 8 000,00 доларів США, вона наполягала на погашенні боргу, однак борг погашений не був. Всі її зусилля були направлені на погашення банківського кредиту. Таким чином з червня 2021 року вона погасила за власні кошти 40 000,00 грн. Вона прийняла рішення знову позичити кошти в ромірі 100 000,00 грн та 29.09.2021 року уклала договір позики з [PERSON] на суму 100 000,00 грн, щоб сплатити залишок боргу та не сплачувати додаткові страхові платежі. 09.09.2021 року з рахунку [PERSON] на її рахунок перераховано кошти і в той же день вона перерахувала їх на рахунок АБ «УКРЗАЗБАНК». Коли [PERSON] пішов з сім`ї, то він окрім транспортного засобу забрав с собою грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США, холодильник, телевізор та інші побутові речі. Враховуючи ті обставини, що у неї на вихованні залишилось двоє дітей, автомобіль потрібен для використання та задоволення потреб сім`ї , боргові зобов`язання, пов`язані з придбанням автомобіля не виконані, вважає, що спірний автомобіль не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя та підлягати поділу та просить визнати автомобіль Hyundai моделі Tucson 2020 року випуску її особистою власністю (а.с. 77-84). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 21.02.2022 року витребувано докази та прийнято зустрічну позовну заяву, об`єднано первісний та зустрічний позов в одне провадження (а.с. 95). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 02.05.2022 року призначено повторний автоматичний розподіл справи (а.с. 98). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.05.2022 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 99-100). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.05.2022 року прийнято до провадження суддею Твердохліб Ю.О. та розпочато підготовче провадження у справі (а.с. 101). 16.06.2022 року до суду від позивача за первісним (відповідача за зустрічним) позовами [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову, а первісний позов задовольнити. Вказує, що про існування договору позики з [PERSON] він дізнався після отримання зустрічної позовної заяви, обговорення між ними про укладення договорів не велось. Рішення оновити автомобіль було прийнято на початку 2018 року, однак оскільки не мали коштів почали відкладати його заробіток протягом кількох років, а на сімейні потреби використовували заробітну плату [PERSON] . Так ним протягом 2018-вересень 2020 року було зароблено 461 461,30 грн та вказані кошти були витрачені на оплату першого внеску за автомобіль. Другий транш за спірний автомобіль був погашений кредитними коштами, по яким вони розрахувались до кінця 2021 року, поки існувала їх сім`я. Залишок [PERSON] погасила після того, як він пішов з сім`ї за спільні кошти. Факт придбання зимової гуми, проведення ТО не доведений позивачем за зустрічним позовом. З якою метою [PERSON] укладались договори позики коштів не встановлено, оскільки він достеменно знав, що кошти заощаджені ним з його заробітку та від продажу старого автомобілю були використані для придбання спірного авто та часткового погашення кредиту. [PERSON] не надано суду доказів придбання спірного автомобілю за особисті кошти, не спростовано факт наявності статусу спільного майна подружжя, не доведено факт використання отриманих в позику коштів на придбання спірного автомобілю. 15.11.2022 року в судовому засіданні представник [PERSON] надав відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, у якій просить зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що твердження [PERSON] , що автомобіль придбаний за зібрані кошти не відповідає дійсності, оскільки кошти зароблені ним витрачались на потреби сім`ї. [PERSON] вважає, що вказаний автомобіль не може бути визнаний спільним майном, оскільки спірний автомобіль був придбаний за кредитні кошти та кошти отримані за договором позики укладені нею, боргові зобов`язання не виконані в повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 15.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, викликано у судове засідання свідків (а.с. 147-148). В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] просив задовольнити первісний позов, визнати власністю [PERSON] автомобіль марки Hyundai Tucson, 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , [PERSON] залишити трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., оскільки у вказаній квартирі проживає його дитина. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в судовому засіданні частково визнав первісний позов в частині залишення трикімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON] , зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 01.03.2008 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] про що складено актовий запис № 230, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 01.03.2008 року, виданого ВРАЦС Солом`янського РУЮ у м. Києві (а.с. 35). Від шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.08.2009 року (а.с. 34). Під час перебування в шлюбі, 02.04.2014 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири (а.с. 144). 22.09.2020 року автомобіль марки "Hyundai Tucson", 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , сірого кольору, зареєстрований 30.09.2020 року за [PERSON] (а.с. 13-17). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторони визнають квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., спільним майном подружжя. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] частково визнає первісні позовні вимоги, а саме щодо залишення їй трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,4 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., тобто спору щодо того, кому має бути розподілена квартира у сторін немає. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі [PERSON] набула у власність автомобіль марки Hyundai Tucson, 2020 року випуску згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №ЕАД00003000 від 22.09.2020 (а.с.13-17). Згідно додаткової угоди №1 від 28.09.2020 року загальна вартість транспортного засобу становить 695 000,00 грн та встановлено порядок оплати (а.с.50). Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль [PERSON] придбала за власні кошти, останньою не надано. Натомість у відзиві [PERSON] зазначає, що "за спільні кошти подружжя було сплачено кредит за автомобіль у розмірі 200 250,00 грн". Згідно договору позики (безвідсоткової) від 20.09.2020 року [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 450 000,00 грн (а.с. 85-86, 87). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що дійсно він надав [PERSON] позику у розмірі 450 000,00 грн без відсотків. Чоловіка [PERSON] - [PERSON] знав про позику, покупка автомобіля була їх спільною метою, проте при передачі коштів присутнім не був. В договорі не зазначено на що саме позика. Домовленість була, що поверне частину коли продасть стару машину. На сьогодні позика не повернута. Згідно договору поруки від 01.10.2020 року [PERSON] поручився перед ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №005/10/2020/0006, укладеним 01.10.2020 року між [PERSON] та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» (а.с.18-20). 09.09.2021 року [PERSON] складена розписка про отримання від [PERSON] про отримання в борг грошових коштів ву сумі 100 000,00 грн (а.с. 21). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд критично ставиться до пояснень [PERSON] про те, що [PERSON] забрав грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США, холодильник, телевізор та інші побутові речі, та грошові кошти за відчуження старого автомобіля у розмірі 8 000 доларів США, оскільки дані обставини не доведені належними та допустимими доказами та вказані речі не є предметом вказаного позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За вказаних положень, у розрізі спірних правовідносин, встановивши, що на момент набуття спірного автомобіля [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] ; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована; докази, надані [PERSON] , не підтверджують придбання нею спірного автомобіля за особисті кошти, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів спрямування зазначених (позичених) коштів на придбання саме автомобіля, враховуючи визнання сторонами внесення першого внеску за кошти подружжя, а також, що [PERSON] є поручителем за кредитним зобов`язанням [PERSON] по купівлі спірного автомобіля, суд прийшов до висновку, що спірний автомобіль Hyundai Tucson, 2020 року випуску, державний номер [NUMBER] , сірого кольору, зареєстрований 30.09.2020 року, був набутий у період шлюбу, джерелом його набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя, в інтересах сім`ї, відтак є спільним сумісним майном подружжя. З урахуванням викладеного, суд встановивши фактичні обставини справи, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з огляду на його обґрунтованість і доведеність та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою власністю через безпідставність, за відсутності доказів на підтвердження зворотнього. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: approved