Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить: стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] , недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 7\~079,40 грн.; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 2\~500,00 грн. В обґрунтування\~позову\~наведено\~наступне.\~Вона,\~ [PERSON] ,\~з 03.11.2014\~року працює\~на підприємстві\~відповідача -\~у Криворізькій\~дирекції залізничних\~перевезень Регіональної\~філії «Придніпровська\~залізниця» Акціонерного\~товариства «Українська\~залізниця» інженером-технологом\~комерційного відділу.\~За період\~з 2017-2021\~роки перебувала\~у щорічних\~відпустках,\~та користувалась\~правом на\~отримання матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення у\~наступній хронології:\~наказ по\~підприємству про\~надання відпустки\~№1125\~ період\~наданої відпустки\~28.08.2017\~року по\~15.09.2017\~року \~розмір нарахованої\~та виплаченої\~допомоги на\~оздоровлення \~2110,00\~грн.-\~розмір мінімальної\~заробітної плати\~року,\~у якому\~надавалась відпустка\~ 3200,00\~грн.,\~розмір матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення відповідно\~до п.\~3.1.14\~колективного договору\~(грн.)\~ 3200,00\~грн.,\~сума недоплаченої\~допомоги на\~оздоровлення (грн.)\~1090,00\~грн.;\~наказ по\~підприємству про\~надання відпустки\~№1049-\~ період\~наданої відпустки\~13.08.2018\~року по\~08.09.2018\~ року-\~розмір нарахованої\~та виплаченої\~допомоги на\~оздоровлення 2\~528,00\~грн.,\~розмір мінімальної\~заробітної плати\~року,\~у якому\~надавалась відпустка\~ 3\~723,00\~грн.,\~розмір матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення відповідно\~до п.\~3.1.14\~колективного договору\~(грн.)-\~3\~723,00\~грн.,\~сума недоплаченої\~допомоги на\~оздоровлення (грн.)-\~1\~195,00\~грн.;\~.;\~наказ по\~підприємству про\~надання відпустки\~№774\~-\~період наданої\~відпустки 22.07.2019\~року по\~11.08.2019\~року -\~розмір нарахованої\~та виплаченої\~допомоги на\~оздоровлення 2\~780,80\~грн.\~-\~розмір мінімальної\~заробітної плати\~року,\~у якому\~надавалась відпустка\~ 4\~173,00\~грн.-\~розмір матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення відповідно\~до п.\~3.1.14\~колективного договору\~(грн.)-\~4\~173,00\~грн.;\~сума недоплаченої\~допомоги на\~оздоровлення (грн.)\~ 1\~392,20\~грн.; наказ по\~підприємству про\~надання відпустки\~№1013-\~період наданої\~відпустки 25.08.2020\~року по\~20.09.2020\~року -\~розмір нарахованої\~та виплаченої\~допомоги на\~оздоровлення 2780,80\~грн.\~-\~розмір мінімальної\~заробітної плати\~року,\~у якому\~надавалась відпустка\~ 4\~723,00\~грн.-\~розмір матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення відповідно\~до п.\~3.1.14\~колективного договору\~(грн.)-\~4\~723,00\~грн.\~- сума недоплаченої допомоги на оздоровлення (грн.)- 1\~942,20; наказ по підприємству про надання відпустки №535- період наданої відпустки 14.06.2021 року по 29.06.2021 року - розмір нарахованої та виплаченої допомоги на оздоровлення- 4\~540,00 грн.- розмір мінімальної заробітної плати року, у якому надавалась відпустка- 6\~000,00 грн. - розмір матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п. 3.1.14 колективного договору (грн.)- 6\~000,00 грн.- сума недоплаченої допомоги на оздоровлення (грн.)- 1\~460,00 грн. Так, нарахований та виплачений розмір фактично отриманої допомоги на оздоровлення підтверджується табуляграмами (код 392) за серпень 2017 року, за серпень 2018 року, за липень 2019 року, за серпень 2020 року, за липень 2021 року. Станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою жодних доплат на відшкодування матеріальної допомоги на оздоровлення за спірні періоди додатково відповідачем не нараховано та не вплачено. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 7079,40 грн. Звертаючись до суду із даною позовною заявою про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, вона вважає, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені пунктом 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18.03.2015р. Зауважує, що дія Колективного договору продовжена у 2017,2018,2019, 2020 та 2021 році і до укладання колективного договору АТ «Укрзалізниця» (копії постанови №П-3 від 31.01.2017, №П-8-25г. від 12.01.2018, №П-2-25г. від 04.01.2019, №П-9-11г. від 02.01.2020, №П-11-89г. від 28.12.2020 «Про продовження дії Колективного договору». Так, пунктом 3.1.14 Колективного договору встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально- економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із змісту Колективного договору, пунктом 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18.03.2015 р. який є чинним станом на спірні періоди року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної Заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № 132/20, П- 4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Надалі, Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією №П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено, застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини "мінімальна заробітна плата", розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (додається). Крім того, спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією №П-13-85г від 10.06.2021 року постановлено, внести зміни до колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень, а саме: пункт 3.1.14 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року». Аналізуючи зміст вищезазначеної постанови, є очевидним, що у 2021 році мінімальна заробітна плата складала 6000,00грн,. прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 2270,00г рн. Тобто, застосування виплати у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб (2х2270,00 4540,00грн.) все одно є нижчим ніж розмір мінімальної заробітної плати, як це вимагає п.3.1.14 діючого Колективного Договору, тобто погіршує становище працівників підприємства та прийнята не в порядку чинного законодавства. Згідно з п. 1.4 Колективного договору, необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціальні-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші на конференції трудового колективу. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 1860 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2325 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 2 102,00грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був становлений на рівні 2 270,00грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн Зауважую суду, що з даного питання вже є судова практика по справі №177/1110/21, так постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.02.2022 визначено про наступне: прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букресва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому колегія суддів вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № 132/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. При цьому колегія суддів вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо" Криворізького локомотивного депо» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22,58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Щодо ознак колективного договору. Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) це розбіжності, що виникли між сторонами соціально- трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. Відповідно до ст. 4 цього ж Закону, вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси. Вимоги найманих працівників, профспілки чи об`єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об`єднанню організацій роботодавців. Як визначено ст.6 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) виникає з моменту, коли уповноважений представницький орган найманих працівників, категорії найманих працівників, колективу працівників або профспілки одержав від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців повідомлення про повну або часткову відмову у задоволенні колективних вимог і прийняв рішення про незгоду з рішенням роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або коли строки розгляду вимог, передбачені цим Законом, закінчилися, а відповіді від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців не надійшло. Так, у постанові Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 479/58/19 суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження в справі, вказавши на те, що спір виник при трудових конфліктах двох юридичних осіб, де має місце зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, а безпосереднє вирішення в судовому порядку колективних трудових спорів законодавством не передбачено. Позиція суду першої інстанції була підтримана судами апеляційної і касаційної інстанцій. Проте, у даному випадку, спір виник між працівником і роботодавцем щодо недоплати матеріальної допомоги на оздоровлення через порушення умов п. 3.1.14 Колективного договору. Отже, у даному випадку, спір виник саме через порушення трудових прав позивача, які підлягають захисту в порядку цивільного судочинства. Щодо строку позовної давності. Як визначено ч. 2 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п. 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік із подальшою лонгацією усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6- 1395цс16). Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ року, який набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116). Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно з якою, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Окрім того, згідно Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину З огляду на те, що згідно з Постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236«Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої КоронавірусомSARS-CoV-2» зі змінами та доповненнями, з 30.04.2023 до 30.06.2023 на території України встановлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, від 20.05.2020 № 392 та від 22.07.2020 № 641 тому, суд, з урахуванням положень п. 1 Прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, не вбачає підстав для застосування позовної давності до заявлених позовних вимог. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс- Адам ІІ проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. огляду на те, що право Таким чином, 3 людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду, від так, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідач не погодившись з позовними вимогами позивачки, подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого зазначив наступне. Відповідач вважає, що у задоволенні заявлених позовних вимог повинно бути відмовлено з огляду на їх безпідставність та невідповідність вимогам чинного законодавства. Щодо звільнення позивача від сплати судового збору За подання до суду вищезазначеної позовної заяви судовий збір позивачем не сплачено. Підстави не сплати судового збору аргументуються позивачем у позовній заяві. Вважає зазначені у позові аргументи безпідставними з огляду на наступне. Ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», яка кореспондується з ст. 94 Кодексу законів про правцю визначено. що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Ст. 14 Податкового кодексу України, як окремі види виплат, визначено такі поняття: «додаткові блага» та «заробітна плата». Згідно пп.14.1.47 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України додаткові блага кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу). Відповідно до пп.14.1.48 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України заробітна плата для цілей розділу ІV ПКУ - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Отже, за змістом норм чинного законодавства матеріальна допомога на оздоровлення за своєю правовою природою не основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не с заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці". Відтак, виплата матеріальної допомоги на оздоровлення є додатковою соціальною гарантією (додатковим благом), а не різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.03.21 № 336/3772/20, ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 09.03.21 № 200/1506/21-а, постанові апеляційного суду Київської області № 377/1002/17 від 19.04.2018 (залишена без змін постановою Верховного суду від 15.07.2020). Ч. 1-2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до п.1 ч.1 статті 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Враховуючи вищевикладене, пільга щодо сплати судового збору, яка передбачена п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги, заявлені позивачем в даному позові. З огляду на викладене, вважаю, позовна заява повинна бути залишена без руху до сплати позивачем судового збору. 2. Щодо застосування строку позовної давності Наявність повноти судового захисту залежить від дій саме суду, який відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України має справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Реалізація права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до статті 257 ЦК України встановлює загальний строк позовної давності три роки. Проте Кодекс законів про працю України встановлює спеціальну позовну давність для спорів в межах трудових відносин. Мотивуючи не застосування строку позовної давності, позивач посилається на дві підстави 1) На ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь- яким строком. 2) На п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, що тривав протягом всього спірного періоду, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. За таких обставин позовна давність у даній справі не підлягає застосуванню». Вважає доводи позивача з цього приводу безпідставними з огляду на наступне. По-перше: посилання позивача на норми ст. 238 КЗпП України, якою встановлено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235 КЗпП України), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вказаними позивачем нормами запроваджується необмеженість періоду, за який була нарахована заробітна плата та за який може бути стягнена заробітна плата, а не строки звернення до суду за захистом порушених трудових прав, які встановлені окремою нормою, статтею 233 КЗпП України ( строки звернення до суду не є необмеженими). По-друге: посилання на те, що строки, визначені статтею 233 КЗпПУ, продовжуються на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), є безпідставними з огляду на наступне. Карантин в Україні, введений постановою КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», розпочав діяти з 12 березня 2020 року. Таким чином посилання суду першої інстанції на зазначені обставини щодо позовних вимог про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, як мінімум за період 2017- 2019 р.р. (до введення карантину) є безпідставними. Окрім того, суд у відповідності до ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» та ст.263 ЦПК України має керуватися актуальними правовими висновками, сформульованими Верховним Судом. зокрема: правовим висновком у справі (трудовий спір), яка була розглянута Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 14 листопада 2022 року у справі № 552/4200/21). Мотивуючи ухвалене судове рішення по цій справі, Верховним Судом зазначено наступне: «Відмовивши у позові у зв`язку із пропуском строку звернення позивача до суду із цим позовом. суди, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини спроси, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не навів поважних причин пропуску строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові саме з цих підстав. Колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що визначені статтею 233 КЗпП України строки продовжуються на строк дії карантину, з огляду на таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року до 103 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин. У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291. Від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641 карантину продовжувався, відповідно, до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня, до 31 липня, до 31 серпня 2020 року на усій території України. 17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час ой карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з пунктом 2 цього Закону пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу Х «Прикінцеві положення» Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України. пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавирусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-1Х, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. 20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» закінчився 06 серпня 2020 року. Статтею 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Отже, відповідно до наведених норм закону 20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», закінчився 06 серпня 2020 року. Аналогічні висновки щодо перебігу процесуальних строків містяться в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 932/3458/20 (провадження № 61-12447 св20), від 16 червня 2021 року у справі № 675/1437/19 (провадження № 61-2867 св21). Таким чином. ОСОБА 1 не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 K3n11 України». Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги і за 2020-2021 р.р. заявлено з пропущенням строку позовної давності. По-третє: ні у позові, ні у доданих до нього матеріалах, не міститься жодного доказу того, що позивач довідалась про порушення своїх трудових прав (виплату матеріальної допомоги на оздоровлення не у повному обсязі) лише у 2023 році. Як наслідок, у задоволенні позову повинно бути відмовлено також і з підстави пропуску строку звернення до суду за захистом порушених прав. Пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки (надалі - Колдоговір), укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Спільним та представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника У розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, яку обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги В подальшому, відповідно до п.п. 3, 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 зазначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Таким чином, вимога щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати не відповідає вимогам п.п. 3, 5 розділу І «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-YIII від 06.12.2016. Звертаю увагу суду, що не внесення до теперішнього часу відповідних змін до колективного договору не надає права вимагати виплат, які суперечать Закону, оскільки, як вказувалось вище, п. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 чітко зазначено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб». Окрім того, відповідно до ч. 5,6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України: «Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить відповідну норму права. Правові висновки є імперативними, обов`язковими для застосування, є запорукою законності останнього рішення суду першої інстанції, котре ґрунтується на висновках Верховного Суду, наведених у рішеннях по зразковим (типовим) справам. Суд у відповідності до ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» та ст.263 ЦПК України має керуватися актуальними правовими висновками, сформульованими Верховним Судом, зокрема: правовим висновком у зразковій справі, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.11.2020р., (справа №200/9195/19-а, пр. №11-120заі20), з урахуванням пунктів 75-78 якої: (п.75.) з прийняттям Закону №1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата; (п.76.) Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; (п.77.) Положеннями ч.1 ст. 8 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. (п.78.) За наведеного правового регулювання спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого ст. 8 ЗУ «Про оплату праці», прийнято Закон № 1774-VIII, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати. Щодо стягнення витрат на правову допомогу. Також відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500,00 грн, вважає цей розмір не спів мірним і таким, що підлягає значному зменшенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 послуг адвоката має бути спів мірним із: ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг): часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Дана справа не може бути визнана справою значної складності, що потребує значного часу на виконанням адвокатом робіт по її підготовці, оскільки представником позивача адвокатом Товкун А.В. тільки до районних судів міста Кривого Рогу протягом 2021-202 років подано понад 80 аналогічних справ про стягнення матеріальної допомоги з АТ «Укрзалізниця». \~ \~ \~ \~ 20 жовтня 2023 року представником відповідача до суду подано клопотання, в якому просить застосувати до позовних вимог [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення позовну давність. Позивачка в судове засідання не з`явилась, представник позивачки подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за її відсутності та відсутності позивачки. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання в якому просить справу розглядати за його відсутності. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: трудова книжка (а.с. 13-14), розрахунок заробітної плати (а.с. 15,16,17,18,19), колективний договір (а.с. 20-22), постанова (а.с. 23, 24,25,26,27,28,29). Суд,

Outcome: approved