Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

До Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] в селі Сальник Хмільницького району Вінницької області. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . За життя мати склала заповіт, за яким все своє майно заповіла йому. Він будучи єдиним спадкоємцем за заповітом, спадкове майно прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак оформити своїх спадкових прав не має можливості через відсутність правовстановлюючого документу на будинок, через що вимушений звернутися із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.03.2023 року, визначено склад суду з розгляду зазначеного позову, а саме головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 29.03.2023 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 07.06.2023 року, закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач - уповноважений представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив розглянути справу за його відсутності. Згідно частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22.12.2021 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Хмільницькому районі Вінницької області, [INFO] в селі Сальник Хмільницького району Вінницької області померла [PERSON] . Відповідно до довідки Сальницького старостинського округу Калинівської міської ради від 27.10.2022 року № 936, [PERSON] до дня своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом із нею за вказаною адресою постійно проживали та були зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] ; невістка [PERSON] , [INFO] , та онук [PERSON] , [INFO] . За життя, [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений 21.03.2017 року секретарем Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області Лукіянчук Л.М., та зареєстрований в реєстрі за № 12, який заповіла все майно своєму синові [PERSON] . [PERSON] , як єдиний спадкоємець за вищевказаним заповітом, звернувся 17.02.2022 року до приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламова О.В. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 17.02.2022 року була заведена спадкова справа № 39/2022 (номер в спадковому реєстрі 69159217), про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 68578581 від 17.02.2022 року. 27.10.2022 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В., на підставі заповіту, посвідченого 21.03.2017 року секретарем Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області Лукіянчук Л.М., та зареєстрованого в реєстрі за № 12, видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого [PERSON] успадкував земельну ділянку, загальною площею 2,1806га., під кадастровим номером 0521687500:02:001:0138, в межах згідно з планом, розташовану на території Сальницької сільської ради Хмільницького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Постановою приватного нотаріуса Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламова О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.10.2022 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , в зв`язку з відсутністю документа про право власності на вищевказаний будинок на ім`я спадкодавця. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Крім цього, у відповідності до частини 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.06.2012 року (справа № 6-54цс12), постанові Верховного Суду від 10.10.2018 року (справа № 557/1209/16-ц). До 05.08.1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30.12.2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05.08.1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року (справа № 760/1651/16). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною другою статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи не містять технічного паспорту та/або витягу з погосподарської книги на спірний житловий будинок. Долучена довідка в.о.старости Сальницького старостинського округу Калинівської міської ради Шишман К. від 14.09.2022 року за вих.№ 813, в якій вказано, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , 1961 року забудови, не може замінювати собою технічний паспорт та/або витяг з погосподарської книги, а тому є неналежним доказом. Отже, позивач не довів належними і допустимими доказами набуття у передбаченому законом порядку спадкодавцем права власності на спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що виключає можливість визнання за ним право власності на це майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку, однак у справі, яка розглядається, відсутні докази набуття такого права померлою матір`ю позивача, а тому підстав для задоволення позову немає. Крім того, у матеріалах справи відсутній документ, який підтверджував би право власності або право користування спадкодавця на земельну ділянку, на якій розміщений спірний об`єкт нерухомого майна. Разом з тим, у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року у справі № 752/14334/19. Згідно частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed