Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У лютому 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якому позивач просив суд: - скасувати Розпорядження керівника Державного управління справами від 26 січня 2021 року № 08-П про звільнення [PERSON] 27 січня 2021 року з посади генерального директора Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. Москві»; - поновити [PERSON] на посаді генерального директора Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. Москві» з 27 січня 2021 року; - зобов`язати Державне управління справами погасити заборгованість по заробітній платі нарахованих, але не виплачених під час звільнення у сумі 271420 руб. 40 коп. (двісті сімдесят одна тисяча чотириста двадцять руб.) 70 копійок, що відповідно курсу рубля до гривні на дату подання позову (07.11.2022 р.), становить - 159 649 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сорок дев`ять) гривень 47 коп.; - стягнути з Державного управління справами на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2021 року до дня поновлення на роботі, що на дату подання позовної заяви (07.11.2022 р.) становить - 943 353 (дев`ятсот сорок три тисячі триста п`ятдесят три) гривень 81 грн. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що на підставі рішення другого засідання конкурсної комісії по проведенню конкурсу на посаду генерального директора Некомерційної організації в формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. Москві» від 13 червня 2017 року, заяви позивача - [PERSON] , розпорядження Керівника Державного управління справами (від 25 липня 2017 року № 21-П; контракту від 25 липня 2017 року № 07.6-2-39) його призначено генеральним директором Некомерційної організації у формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. Москві» (надалі - НКЦУ). На зазначеній посаді працював до 27 січня 2021 року. Розпорядженням Керівника Державного управління справами № 08-П від 26 січня 2021 року позивач звільнений з посади генерального директора НКЦУ. Підстава: доповідна записка керівника управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Державного управління справами Іванущака І.М. від 12 січня 2021 року № 02/10/2/21. Позивач вважає звільнення незаконним, так як з доповідною запискою керівника управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Іванущака І.М. не ознайомлений, офіційно з розпорядження Керівника Державного управління справами Лисого І.В. не ознайомлений, прибути до Києва не мав змоги, у зв`язку з пандемією корона-вірусу кордон України з росією, а також європейськими державами було закрито. Водночас перебував на лікарняному. Вказані обставини в сукупності послугували підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 07.02.2023 року у справі відкрито провадження для розгляду позову за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.04.2023 надійшов відзив Державного управління справами, в якому представник просила відмовити у задоволенні позовних вимог, внаслідок їх безпідставності та відповідно недоведеністю позивачем обставин, на які він посилається, відсутністю доказів стосовно неправомірності спірного розпорядження та порушення відповідачем трудових прав позивача, а також спливу позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 28.04.2023 надійшли пояснення Іванущака Івана Миколайовича на позов, в якому третя особа просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що позивачем не спростовано правомірності спірного розпорядження про звільнення, порушено строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом та не повідомлено Національному культурному центру України у м. москві актуальних банківських реквізитів. 19.05.2023 до суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних, враховуючи період прострочення виплати заробітної плати (28.01.2021 по 19.05.2023) останній додатково просив стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 9936,24 грн., втрати від інфляції - 60219,31 грн. Як наслідок, загальна ціна позову становить 1 142 906, 35 грн., що складається з: - суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 929 174, 96 грн.; - заборгованості по заробітній платі нарахованих, але не виплачених піж час звільнення у розмірі - 143 575, 96 грн.; - 3% річних у розмірі 9936,24 грн.; - втрат від інфляції - 60219,31 грн. 05.07.2023 до суду надійшла заява Іванущака І.М. про розгляд справи у його відсутність, заперечення щодо позовних вимог, які викладені у поясненнях підтримав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 17.07.2023 до суду надійшли заперечення Державного управління справами щодо заяви про збільшення позовних вимог, вказуючи, що правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем не регулюються цивільно-правовим договором, внаслідок якого може настати відповідальність щодо виплати інфляційних втрат і 3% річних, а тому підстави нарахування позивачу інфляційних втрат та 3% річних відсутні, оскільки передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо) та сімейні правовідносин. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими і регулюються нормами трудового законодавства, а не нормами ЦК України. 17.07.2023 до суду надійшла заява Державного управління справами про зупинення провадження у справі, у якій представник просив зупинити провадження у справі № 757/4851/23-ц за позовом [PERSON] до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/18489/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» про стягнення заборгованості та визнання недійсними пунктів договору і за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 20.11.2023 у задоволенні заяви Державного управління справами про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подала до суду заяву про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, з підстав викладених у відзиві. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року N 6-р (II)/2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин. Відповідно до частини третьої ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Судовим розглядом встановлено, що 16 січня 2003 року прийнято постанову Кабінету Міністрів України № 32 «Про передачу Культурного центру України у м. москві в управління Державному управлінню справами». Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 31 березня 2003 року № 153 було затверджено Статут Культурного центру України в москві. Указом Президента України від 08 лютого 2010 року № 140 «Про надання культурному центру України у м. Москві статусу національного» Культурному центру України у м. москві надано статус національного, і центр перейменовано в Національний культурний центр України у м. москві. Згідно зі Статутом Національного культурного центру України в москві, затвердженим Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 17 листопада 2016 року № 301, Національний культурний центр України у м. москві - некомерційна організація в формі приватної установи, діяльність якої спрямована на досягнення соціальних і культурних результатів, визначених Статутом, і не має на меті отримання прибутку та його розподілу між учасниками. Національний культурний центр України у м. москві здійснює свою діяльність під загальним керівництвом глави дипломатичного представництва України в російській федерації та Міністерства культури і мистецтв України, як передбачено статтею 2 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом російської федерації про заснування та умови діяльності інформаційно-культурних центрів від 27 лютого 1998 року. Розпорядженням Керівника Державного управління справами від 25 липня 2017 року № 21-П за результатами конкурсного відбору, проведеного відповідно до Закону України «Про культуру», генеральним директором Національного культурного центру України у м. Москві строком на п`ять років призначено [PERSON] та укладено з ним контракт від 25 липня 2017 року № 07.6-2-39 (далі - Контракт) на термін з 25 липня 2017 року по 22 липня 2022 року. Відповідно до умов Контракту Позивач, іменований як Керівник, зобов`язався безпосередньо і через адміністрацію Центру здійснювати поточне управління Центром, забезпечувати статутну діяльність Центру, ефективне використання і збереження закріпленого за Центром державного майна. Відповідно до п. 2 Контракту між Керівником Центру та Органом управління майном в особі Відповідача виникли трудові відносини. Згідно з п. 6 Контракту Позивач взяв на себе права і обов`язки щодо здійснення поточного керівництва Центром, організації його виробничо-господарської, соціально-побутової та іншої діяльності відповідно до мети та предмету діяльності Центру, а також забезпечення виконання завдань Центру, передбачених законодавством, Статутом Центру та цим Контрактом. Пунктом 18 Контракту встановлено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, Керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Центром у результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених Керівнику посадового окладу і фактично відпрацьованого часу. Умовами Контракту передбачено підставу для його припинення до закінчення терміну його дії, а саме, у тому числі у випадках, передбачених пунктами 26, 27 цього контракту. В пункті 26 Контракту зазначено, що Керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії, у тому числі: пп.3) у разі невиконання Центром зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Центром зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; пп.8) у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості. Відповідно до доповідної записки керівника Управління культурно-мистецького та природно-заповідного фонду Іванущака І.М. № 02/10/2/21 від 12 січня 2021 року, станом на 18 грудня 2020 року, Центром не лише допущено заборгованість з виплати заробітної плати та сплати податків за 2020 рік, але й допущено зростання обсягів кредиторської заборгованості порівняно з березнем 2020 року, що свідчить про наявність підстав, визначених підпунктами 3, 8 пункту 26 Контракту для його дострокового розірвання та звільнення генерального директора Центру з займаної посади. Суд приймає до уваги, що обов`язок доказування при вирішенні трудових спорів покладений на роботодавця. Так, мотивуючи свою позицію щодо наявності законних підстав для звільнення [PERSON] , представник відповідача у відзиві зазначив, що більше того, про виниклу кредиторську заборгованість та її постійне зростання протягом 2020 року відповідачу стало відомо завдяки щотижневим звітам позивача про рух грошових коштів всіх рахунків, відкритих Національним культурним центром України у м. москві, які останнім надавалися на виконання листа відповідача від 25.11.2016 року № 10/217. Так, згідно з інформацією, наданою Центром в листі від 08.12.2020 року № 01-261 станом на 04 грудня 2020 року за Центром рахувалася кредиторська заборгованість з виплати заробітної плати - 2 283 930,19 російських рублів, зі сплати податків - 1 816 582 російських рублів. Листом Відповідача від 15 грудня 2020 року № 01-13/10/2437 позивачу було запропоновано до 17 грудня 2020 року надати відповідачу особисті письмові пояснення щодо допущення виникнення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам Центру, а також допущення виникнення та збільшення заборгованості зі сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, що призвело до блокування податковими органами російської федерації банківських рахунків Центру. Відповідно до листа позивача від 17.12.2020 року №01-269, як зазначає відповідач, обґрунтованої відповіді по суті питань, поставлених у листі відповідача від 15 грудня 2020 року № 01-13/10/2437 надано не було, проте суду вказаних лист наданий для дослідження не був, до чого суд відноситься критично. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спростовуючи вказане, позивач зазначає, що щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Центром зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати та про виникнення складного фінансового стану, НКЦУ вчасно повідомляв ДУС. З причини пандемії коронавірусу COVID-19 орендатори не працювали, а отже, фінансування НКЦУ не відбувалося (бюджетного фінансування Центр не має). Тобто, відповідач визнає той факт, що йому було відомо про таку заборгованість та її зростання та що про цей факт йому повідомляв саме позивач. Також, позивач зазначає, що НКЦУ неодноразово звертався до ДУС про надання дозволу на отримання кредиту у фінансових установах або надання позики. У критичний для Центру час, погодження від ДУС не було. Слід зазначити, що відповідачем вказане спростовано не було жодним чино. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та повести з ним розрахунок у строки, визначені статте 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що з метою ознайомлення позивача про звільнення та вручення йому копії Розпорядження Керівника Державного управління справами № 08-П від 26 січня 2021 року, згідно з яким [PERSON] було звільнено 27 січня 2021 року з посади генерального директора Некомерційної організації в формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. москві», ураховуючи форс мажорні обставини - пандемію, Державне управління справами звернулося до Міністерства закордонних справ України з проханням офіційно ознайомити позивача з Розпорядженням про звільнення. Відповідно до Акту про відмову від ознайомлення під розпис з Розпорядженням Керівника Державного управління справами про звільнення від 27.01.2021, складеного Тимчасовим повіреним у справах України в рф В. І. Покотилом, у присутності радника Посольства України в рф Бондарчука В. П., першого секретаря посольства України в РФ Якубова В. М. 27.01.2021 о 10:15 (мск) позивачу було надано копію Розпорядження Керівника Державного управління справами № 08-П від 26 січня 2021 року «Про звільнення», проте [PERSON] відмовився від ознайомлення з Розпорядженням про його звільнення під власний підпис. Вказані обставини свідчать, що позивачу спірне Розпорядження про звільнення було вручене 27 січня 2021 року, а відтак суд не приймає до уваги доводи позивача, що він не ознайомлений з вказаним Розпорядженням. Крім того, 27 січня 2021 року на електронну адресу дирекції Центру uk.centr2017@gmail.com відповідачем також було надіслано копію спірного розпорядження для передачі Позивачу. Окрім цього, доводи позивача в даній частині спростовуються і тим, що трудова книжка позивачу також вручена 27 січня 2021 року, про що в Книзі обліку трудових книжок Національного культурного центру України у м. москві зроблено відповідний запис та підпис позивача, що також підтверджується відповіддю в.о. генерального директора Центру в листі від 04.04.2023 року № 01-38. Також, суд не приймає до уваги на підставі вище встановлених обставин, посилання позивача на те, що останній перебував на лікарняному, як підтвердження того, що він не ознайомлений з Розпорядження про звільнення, оскільки на лікарняному він перебував з 28 січня 2021 року по 03 лютого 2021 року включно, тобто після 27.01.2023. Таким чином, позивач 27 січня 2021 року був офіційно ознайомлений з Розпорядженням Керівника Державного управління справами № 08-П від 26 січня 2021 року, згідно з яким останнього було звільнено 27 січня 2021 року з посади генерального директора Некомерційної організації в формі приватної установи «Національний культурний центр України у м. москві». Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що спірне Розпорядження є незаконним, оскільки видане Керівником Державного управління справами без урахування статей 8, 8-1, Кодексу законів про працю України та статті 52 Закону України «Про міжнародне приватне право», проте, на переконання суду, позивач помилково вважає, що спірні правовідносини (звільнення) повинні були регулюватися законодавством держави, на території якої виконуються робота (ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Так, відповідно до пунктів 1,2 частини першої статті 53 Закону України «Про міжнародне приватне право», трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України в разі, якщо громадяни України уклали з роботодавцями - фізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота. Як вже зазначалося вище, Національний культурний центр України у м. москві здійснює свою діяльність під загальним керівництвом глави дипломатичного представництва України в російській федерації та Міністерства культури і мистецтв України, як передбачено статтею 2 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом російської федерації про заснування та умови діяльності інформаційно-культурних центрів від 27 лютого 1998 року. Статтею 13 Угоди передбачено, що кожна із сторін призначає персонал свого Центру і цей персонал може складатися, в тому числі, з громадян держави, що направляє. Отже, з огляду на те, що позивач є громадянином України, з яким Державне управління справами (роботодавець - юридична особа України) уклали трудову угоду - контракт, місце роботи - Національний культурний центр України у м. москві має дипломатичний імунітет, тому твердження позивача щодо застосування законодавства іноземної держави у трудових відносинах у розумінні статті 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» безпідставне. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно зі статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. У своєму відзиві на позов відповідач вказує, що з огляду на те, що Державне управління справами є неналежним відповідачем у справі, оскільки місцем роботи позивача є Національний культурний центр України у м. москві (119019, російська федерація, м. москва, вул. Арбат, 9,будівля 1, ОДРН 1037739086220, ДРН 7167750644076), то позовні вимоги щодо стягнення виплат, пред`явлені до неналежного відповідача, суд не приймає до уваги за вищевказаних підстав та враховуючи той факт, що позивач у відзиві визнає той факт, що відносно позивача, як генерального директора Національного культурного центру України у м. москві, Державне управління справами, являється роботодавцем. Разом з цим, у відзиві відповідачем та у поясненнях третьої особи, останні заявляють про застосування строків позовної давності. Так, за загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, зобов`язання з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Враховуючи вручення позивачу копії наказу про звільнення 27 січня 2021 року, останнім пропущено строки звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі. При цьому жодних клопотань про їх поновлення до позовної заяви не долучено. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє в позові у зв`язку з його необґрунтованістю. В разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач. Відповідно до статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Крім того, відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення, або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст.116) минуло не більше одного року. Таким чином, навіть при заявлені позивачем клопотання про поновлення пропущених строків для звернення до суду з поважних причин, з 27 січня 2021 року до дати звернення позивача до суду із даним позовом минуло більше одного року. Зазначене вище кореспондується і з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України, якою врегульовано загальне правило для початку перебігу позовної давності, а саме від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, тобто, в даному випадку, з 27 січня 2021 року. А відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок пропущення строків для звернення до суду з даним позовом. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed