Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати нікчемним заповіт [PERSON] від 18 жовтня 2019 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області Кириченко Л.М., згідно якого [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] , [INFO] , та застосувати наслідки нікчемного правочину. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [INFO] у віці 96 років померла його рідна баба [PERSON] . Оскільки мати позивача [PERSON] померла раніше своєї матері, то право на частину спадкового майна баби перейшло до нього за правом представлення. За життя його баба [PERSON] складала декілька заповітів. Останній заповіт (оскаржуваний) був складений 18 жовтня 2019 року в с. Моринці Звенигородського району Черкаської області та посвідчений секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Кириченко Л.М., зареєстрований у реєстрі за № 122. Відповідно до змісту оскаржуваного заповіту все своє майно [PERSON] заповіла своїй дочці [PERSON] , хоча попередніми заповітами спадкодавець заповідала все майно дочкам та онукам у рівних частинах. Померла [PERSON] останні роки свого життя мала проблеми із зором та взагалі нічого не бачила (була сліпа), не орієнтувалася в оточуючому просторі, а тому він був змушений знайти їй доглядальницю. Також [PERSON] мала проблеми з опорно-руховим апаратом: їй було тяжко пересуватися, а тому протягом всього 2019 року вона перебувала в лежачому положенні, постійно потребувала сторонньої допомоги, яку надавала доглядальниця або позивач, коли приїздив в село, щоб привезти продукти харчування та ліки. В останні місяці життя [PERSON] взагалі перестала впізнавати оточуючих, погано сприймала все, що відбувалось навколо неї. Позивач вважає заповіт від 18 жовтня 2019 року нікчемним, оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Кириченко Л.М., яка на думку позивача не мала на це відповідних повноважень. Заповіт від 18.10.2019 р. був завчасно надрукований [PERSON] та містить підпис [PERSON] , в той час як остання в зв`язку із фактичною сліпотою була позбавлена можливості прочитати написану інформацію та поставити власноручний підпис в тексті документу без стороннього втручання. Ці обставини ставлять під сумнів законність форми, порядку посвідчення заповіту та свободу волевиявлення спадкодавця. Також в оспорюваному заповіті відсутня вказівка на те, що він складений за місцем проживання [PERSON] та не вказано причини цього. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] була її матір`ю і померла [INFO] від хронічної серцево-судинної недостатності, що підтверджується довідкою лікаря Моринської лікарні Зарубайко В.І. Відповідач після виходу на пенсію в 2012 році почала доглядати [PERSON] , а з з 2015 року постійно проживала в с. Моринці та особисто здійснювала догляд за матір`ю. Натомість позивач [PERSON] останніх п`ять років більшу частину часу перебував за межами України. До самої смерті [PERSON] знаходилася при здоровому глузді та пам`яті. В неї не було ніякої тяжкої форми хвороби очей. При отриманні пенсійних виплат, які працівник пошти приносила [PERSON] за місцем проживання, вона власноруч ставила підпис у відомості про отримання коштів. За місцем проживання [PERSON] її регулярно відвідував лікар Моринської лікарні [PERSON] . [PERSON] мала хронічне захворювання серцево-судинної системи, що підтверджується записом у її медичній картці. Згідно з довідкою лікаря [PERSON] за період з 2009 року по день смерті зі скаргами на вади зору та за медичною допомогою не зверталася. Той факт, що [PERSON] бачила та могла впізнавати оточуючих можуть підтвердити її сусіди в с. Моринці. Рішення про складання заповіту на користь дочки [PERSON] прийняла по добрій волі, оскільки вважала, що крім відповідача вона виявилася нікому не потрібною. Постійно говорила, що онуки [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ), хоча й мають автомобілі та час, але до неї майже не навідуються. 18.10.2019 року [PERSON] наполягла на запрошенні секретаря Моринської сільської ради для складання заповіту. Заповіт оформляла (посвідчувала) секретар Моринської сільської ради Кириченко Л.М., а [PERSON] власноручно його підписувала. Викладене в позовній заяві [PERSON] не відповідає дійсності, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Василенко О.В. у судове засідання не з`явились. Надали суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Бабенко Р.В. у судове засідання не з`явились. Надали суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги не визнають та просять відмовити в позові. Третя особа без самостійних вимог Звенигородська державна нотаріальна контора звернулась до суду із заявою про розгляд справи без їхньої участі. Проти задоволення позову не заперечують. При винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Федорець С.В. від 02.11.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження на 24.11.2022 року. 21.11.2022 року відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву. 24.11.2022 року оголошено перерву для надання можливості позивачу ознайомитись із відзивом. Підготовче судове засідання відкладено на 01.12.2022 року. Ухвалою суду від 01.12.2022 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів було задоволено. Розгляд справи відкладено на 15.12.2022 року. 15.12.2022 року розгляд справи було відкладено на 02.02.2023 року у зв`язку з неявкою усіх учасників судового розгляду. 02.02.2023 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю її представника. Розгляд справи відкладено на 14.02.2023 року. 14.02.2023 року представник позивача адвокат Василенко О.В. та представник відповідача адвокат Бабенко Р.В. звернулись із клопотанням про витребування доказів. Ухвалою суду від 14.02.2023 року клопотання представника відповідача про витребування доказів було задоволено. Розгляд справи було відкладено на 02.03.2023 року. 02.03.2023 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з відсутністю усіх учасників справи. Судовий розгляд відкладено на 14.03.2023 року. 14.03.2023 року представник позивача адвокат Василенко О.В. подав клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 14.03.2023 року клопотання адвоката Василенка О.В. було задоволено. Розгляд справи відкладено на 28.03.2023 року. 28.03.2023 року через систему «Електронний суд» адвокат Василенко О.В. звернувся із клопотання про перенесення слухання справи. Розгляд було відкладено на 11.04.2023 року. 11.04.2023 року у підготовчому судовому засіданні оголошено перерву для надання часу представнику позивача підготувати клопотання про призначення експертизи. Розгляд справи відкладено на 01.05.2023 року. 30.04.2023 року через систему «Електронний суд» адвокат Василенко О.В. звернувся із клопотання про перенесення слухання справи. Розгляд було відкладено на 23.05.2023 року. 22.05.2023 року через систему «Електронний суд» адвокат Василенко О.В. звернувся із клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 23.05.2023 року клопотання представника позивача адвоката Василенка О.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено. Провадження у справі було зупинено. 08.06.2023 року на адресу суду із Черкаського відділення Київського НДІСЕ надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів необхідних для проведення експертизи. Ухвалою судді Федорець С.В. провадження у справі було відновлено на призначено підготовче судове засідання на 09.06.2023 року. Ухвалою суду від 09.06.2023 року клопотання представника позивача адвоката Василенка О.В. про призначення судової почеркознавчої експертизи було задоволено. Провадження у справі було зупинено. Розпорядженням керівника апарату Звенигородського районного суду Черкаської області Сінькевича М.В. від 11.07.2023 року було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи згідно протоколу зборів суддів №11 від 10.07.2023 року. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 року головуючою обрано суддю Сакун Д.І. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.07.2023 року цивільну справу було прийнято до свого провадження. 26.07.2023 року із Черкаського відділення Київського НДІСЕ надійшли матеріали цивільної справи 694/1845/22 разом із висновком експерта № 822/23-23 від 20.07.2023 року. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 27.07.2023 року було відновлено провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання на 22.08.2023 року. 22.08.2023 року від представника відповідача адвоката Бабенка Р.В. надійшла заява про відкладення підготовчого судового засідання. Розгляд справи було відкладено на 28.09.2023 року. Ухвалою суду від 28.09.2023 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду на 19.10.2023 року. 19.10.2023 року розгляд справи було відкладено на 21.11.2023 року у зв`язку з неявкою усіх учасників судового розгляду. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що [INFO] у віці 96 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно Виконавчим комітетом Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області 04.01.2020 р., актовий запис № 34 (а.с.10). Позивач [PERSON] є рідним онуком померлої [PERSON] , що підтверджується: копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.01.2020р.; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 30.04.1975 р.; копією витягу № 00025138493 від 04.01.2020р.; копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.03.2003 р. (а.с. 11-15). 27.08.2015 року [PERSON] склала заповіт, в якому все своє майно заповіла дочці [PERSON] та онукам [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. 07.09.2015 року [PERSON] склала заповіт, в якому заповіла частину свого майна дочці [PERSON] та по частині онукам [PERSON] , [PERSON] (а.с. 17-21). 18.10.2019 року [PERSON] склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла дочці [PERSON] , [INFO] . Заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області Кириченко Л.М. та зареєстрований у реєстрі за № 122 ( а.с.16). Згідно з довідками виконавчого комітету Моринської сільської ради від 26.05.2020 року, що були видані на підставі актів депутата сільської ради [PERSON] , [PERSON] з 2015 року без реєстрації постійно проживала зі своєю матір`ю [PERSON] , вела з нею спільне господарство, доглядала до дня смерті [INFO] та поховала за власні кошти (а.с. 54-57). З довідки лікаря [PERSON] від 31.07.2020 року вбачається, що [PERSON] за період з 2009 року по день смерті на поганий зір в Моринську амбулаторію не скаржилась. Когнітивних та інтелектуальних змін до дня смерті в неї не було (а.с. 60). Згідно з довідкою від 16.11.2019 року причиною смерті [PERSON] є хронічна серцево-судинна недостатність, ІХС, кардіосклероз атеросклеротичний (а.с. 61). Відповідно до копії накладної від 16.11.2019 року [PERSON] оплатила ФОП [PERSON] витрати на поховання в сумі 4060 грн. (а.с. 62). Згідно з висновком експерта № 822/23-23 від 20.07.2023 року рукописний текст (підпис), від імені [PERSON] у заповітах від 07.09.2015 року (у графі «підпис») та від 27.08.2015 року (у графі «підпис») і в оскаржуваному заповіті від 18.10.2019 року (у графі «підпис») виконані різними особами. Рукописний текст (підпис) від імені [PERSON] у книзі реєстрації заповітів з відомостями про посвідчення заповітів Моринською сільською радою від 07.09.2015 року (арк.5 книги для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія № 125 від 07.09.2015 року, нотаріальну дію вчинено для [PERSON] зміст нотаріальної дії - заповіт, у графі «розписка про одержання нотаріально оформленого документа») та від 27.08.2015 року (арк.5 книги для реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія за № 119 від 27.08.2015 року, нотаріальну дію вчинено для [PERSON] , зміст нотаріальної дії - заповіт, у графі «розписка про одержання нотаріально оформленого документа») і в записі з графою «розписка про одержання нотаріально оформленого документа», оскаржуваного заповіту від 18.10.2019 року (арк. 91 книги реєстрації нотаріальних дій, нотаріальна дія за № 122 від 18.10.2019 р. (нотаріальну дію вчинено для [PERSON] , зміст нотаріальної дії - заповіт) виконані різними особами ( а.с.189-199). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування згідно з ст. 1217 ЦК України здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Стаття 1234 ЦК України передбачає, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені в ст. 1247 ЦК України, згідно якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно з вимогами ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Діяльність посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад з приводу вчинення нотаріальних дій регулюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, який набув чинності з 02 грудня 2011 року (далі - Порядок). Відповідно до положень, що містить розділ ІІІ глави 1 Порядку посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Підстави недійсності заповіту встановлені статею 1257 ЦК України. Вказана норма передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Судом встановлено, що оскаржуваний позивачем заповіт [PERSON] від 18 жовтня 2019 року складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, дати та місяця народження заповідача та підписаний заповідачем [PERSON] . Текст заповіту оформлений за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та посвідчений секретарем Моринської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, як уповноваженою на вчинення такої нотаріальної дії особою органу місцевого самоврядування. Особу заповідача та її дієздатність перевірено. В заповіті зазначено, що він прочитаний уголос та підписаний заповідачем. Позивач вказує на нікчемність заповіту, посилаючись на відсутність у секретаря сільської ради Кириченко Л.М. відповідних повноважень на посвідчення заповіту, на друкування заповіту у приміщенні сільської ради, а не під час його укладення за місцем проживання заповідача, на наявність у заповідача проблем із зором, в зв`язку з чим вона не могла прочитати заповіт, а також на відсутність вільного волевиявлення заповідача при складанні заповіту. При цьому позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаних ним обставин. Натомість відповідач надала суду довідку лікаря Моринської амбулаторії [PERSON] про те, що [PERSON] не скаржилась на поганий зір та до смерті не мала когнітивних чи інтелектуальних змін. Бажання [PERSON] змінити попередній заповіт пояснила тим, що саме відповідач доглядала її до смерті, а онуки навідувались дуже рідко. На підтвердження вказаних обставин надала суду докази, що саме вона здійснювала догляд своєї матері до дня смерті та здійснила її поховання. Посилання позивача на завчасне друкування заповіту у приміщенні сільської ради, а не під час його укладення за місцем проживання заповідача, що свідчить про відсутність, на думку позивача, вільного виявлення заповідача суд ставиться критично, оскільки, у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №564/1226/16-ц (провадження № 61-1342св18) суд зробив висновок, що виготовлення секретарем сільської ради тексту заповіту заздалегідь не є підставою для визнання його недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках». У справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд зазначає, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц). Обставини на які посилаються позивач та його представник, як на порушення вимог щодо форми та посвідчення оскаржуваного заповіту не вказують на не вільне волевиявлення заповідача, а також на не відповідність його волі. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 рокув справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами» У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження №12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі№ 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення цезовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України». З огляду на викладене вимога позивача про визнання заповіту нікчемним не є ефективним способом захисту порушеного права За клопотанням позивача судом призначалася почеркознавча експертиза, згідно з висновком якої підписи в заповітах від 27.08.2015 року 07.09.2015 року та 18.10.2019 року, а також відповідні підписи в книзі реєстрації нотаріальних дій виконані різним особами. Згідно з ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Стаття 89 ЦПК України передбачає, шо суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що наданий експертний висновок не може бути достатнім доказом для визнання заповіту від 18.10.2019 року нікчемним, адже у ньому не вказано, хто саме виконував підписи в усіх наданих на експертизу документах, алише зазначено, що підписи виконані різними особами. Згідно дослідницької частини даного висновку експертом вказано, що під час порівняльного дослідження встановлені розбіжності в координації рухів, розлад якої спричинений різними чинниками, серед яких виконання підпису в якихось незвичних умовах, навмисна зміна почерку, вікові зміни почерку, порушення координації рухів, що є характерним для осіб похилого віку. Як вбачається з висновку експертизи, останнім достеменно не встановлено, що підпис в оспорюваному заповіті виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Тобто, що [PERSON] не здійснювала підпис на оспорюваному заповіті та відповідно було відсутнє її волевиявлення на укладення цього правочину в суді здобуто не було, позивачем вказані обставини не доведено. Суд також звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року по справі № 461/2565/20 вказано, що кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Позивачем не доведено і з матеріалів справи судом не встановлено, що у заповідача були дефекти волі та волевиявлення при складанні і посвідченні заповіту. Враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт того, що оскаржуваний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, так само позивачем не доведено відсутність вільного волевиявлення заповідача, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з п. 1 ч. ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що в позові [PERSON] відмовлено, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed