Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е.А. про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Позов обґрунтовує тим, що 14.08. 2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] було переданого грошові кошти в розмірі 8000 доларів США. Договір позики є трьохстороннім та укладеним у письмовій формі. Про факт отримання вищевказаної грошової суми, свідчать розписки від 14.08.2013року, які надані [PERSON] в день підписання договору та передання [PERSON] та [PERSON] вказаної грошової суми. Відповідно до п. 3.3. договору позики, остаточною датою повернення позики є 14.10.2013 року. Згідно п. 4.4. договору позики, засобом забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] є передача [PERSON] та [PERSON] у власність у рівних частках (по 1/4 частині кожному) нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9 кв.м., частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1 кв.м., загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0 кв.м. що розташовані в [ADDRESS] . На виконання п. 4.5. даного договору [PERSON] , одночасно з отриманням позики, передала [PERSON] та [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів (у т.ч. технічний паспорт) на вказаний у п. 4.4. договору позики об`єкт нежитлової нерухомості який їй належить на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Плахою Т.І. від 29.11.2005 р. за № 14729 та зареєстрованого у КП «ЧООБТІ» 18.12.2012 року, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкту нерухомості. 08.01.2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.08.2014 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено. Однак, суд надав оцінку спірним правовідносинам та встановив факт отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 8 000 доларів США. 13.02.2020 року, у зв`язку із розірванням шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та необхідності в подальшому здійснювати ним свою адвокатську діяльність, [PERSON] запропонувала йому укласти договір оренди нежитлових приміщень терміном дії на 3 роки з подальшою пролонгацією. Вказаний договір оренди є правовою підставою для [PERSON] щодо володіння та користуванням вказаними нежитловими приміщеннями. Під час розгляду цивільної справи №711/3212/21 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, [PERSON] дізнався що 23.09.2014 року між [PERSON] з одного боку та [PERSON] , [PERSON] з другого боку укладено договір дарування нежитлових приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. (реєстровий номер 3974). За цим договором Дарувальник , в особі [PERSON] подарувала та передала Обдаровуваним, в особі [PERSON] та [PERSON] нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16.9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2-4, №2-19,№2-21,2-22, 2-23, загальною площею 2.1 кв.м, разом загальною площею 19 кв.м. в рівних частках кожному. [PERSON] , підписуючи зазначений договір дарування нежитлових приміщень зазначила та запевнила, що є власником нежитлових приміщень, не має обмежень щодо свого права розпорядження нежитловими приміщеннями, ні приміщення, ні будь - яка інша його частина на момент укладення договору нікому іншому не продана, ні подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі та під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (право наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо нежитлових приміщень відсутні, питання права власності на нежитлові приміщення не є предметом судового розгляду, будь - які спори зазначених нежитлових приміщень відсутні, нежитлові приміщення не внесені до статутного капіталу юридичних осіб, у нежитлових приміщеннях не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи. Пунктом 8 договору дарування нежитлових приміщень сторони оцінили дарунок у 62370 грн., що по курсу НБУ на момент укладення договору складало 8000 дарів США. Виходячи із реальних існуючих правовідносин, сторонами договору дарування повинен був бути [PERSON] , а не [PERSON] . Вважає, що договір дарування нежитлових приміщень є удаваним правочином, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на приховування справжньої природи правочину. Боржник [PERSON] , яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь [PERSON] після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики [PERSON] діє недобросовісно та зловживає правами стосовно нього, оскільки укладається договір який порушує майнові інтереси [PERSON] і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. На підставі наведеного просить суд визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 року, укладений між [PERSON] , як Дарувальником та [PERSON] , [PERSON] , як Обдарованими, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159496571101, запис про право власності № 7084888 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м. за [PERSON] , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 15973722 від 23.09.2014 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159496571101, запис про право власності № 7084912 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9 кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1 кв.м., разом загальною площею 19,0 кв.м. за [PERSON] , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 15973722 від 23.09.2014 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.01.2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.12.2022 року відмовлено в задоволенні позивача [PERSON] про забезпечення позову. 13.02.2023 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив представника [PERSON] - адвоката Міщенко С.В. на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. 24.02.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача адвоката Бабіч Т.Г. на відзив [PERSON] , в якому представник позивача просила задовольнити позовні вимоги повністю. 26.05.2023 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшло заперечення представника відповідача [PERSON] адвоката Міщенко С.В. на відповідь на відзив. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.06.2023 року закрите підготовче провадження у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій справу просила розглянути без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Міщенко С.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Левицька Е.А. в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, в якій справу просила розглянути у її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Судом встановлено, що 23.09.2014 року між [PERSON] як « Дарувальником » та [PERSON] , [PERSON] як « Обдаровуваними » був укладений договір дарування нежитлових приміщень. Відповідно до п.1 договору, Дарувальник подарувала та передала Обдаровуваним, а Обдаровувані прийняли у дар від Дарувальника безоплатно нежитлові приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), що знаходиться у [ADDRESS] , а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16.9 кв.м, частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2-4, №2-19,№2-21,2-22, 2-23, загальною площею 2.1 кв.м, разом загальною площею 19 кв.м., в рівних частках кожному Договір посвідчений Левицькою Е.А.. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 23.09.2014 року за реєстровим № 3974. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 27141594) від 23.09.2014 року, нежитлові приміщення літ. А-2, що знаходяться за адресою [ADDRESS] належать на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] - по частці кожному. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст. 719 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. ст. 722 УЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Звертаючись до суду із вказаним позовом,позивач вказує на те, що оспорюваний ним правочин є удаваним, направлений на уникнення звернення стягнення на майно Боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства ( п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом ( ч.3, ст.13 ЦК України), оскільки [PERSON] , підписуючи договір позики від 14.08.2014 року, взяла на себе зобов`язання у разі неповернення суми позики відчужити приміщення на користь [PERSON] та [PERSON] , але не в будь-якому випадку на [PERSON] та [PERSON] . Крім цього, оспорюваний правочин направлений на приховування справжньої природи правочину (договору дарування, який за своєю правовою природою не є відплатним договором , проте за здійснення дарування майна за даним договором [PERSON] отримала грошову суму в розмірі 8000 доларів США від [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується судовим рішенням по справі 711/428/14 від 03.08.2014 року, зазначаючи, що удаваність указаного правочину (договору дарування) полягає в тому, що за вказаним договором дарування [PERSON] отримала грошові кошти (що фактично є договором купівлі-продажу ), а також [PERSON] відчужила дане нежитлове приміщення на користь [PERSON] та [PERSON] ( з якою ніяких не мала правовідносин). Так, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2014 року (справа №711/428/14-ц) відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нерухоме майно. Зазначеним рішенням суду встановлено, що за договором позики від 14.08.2013р., укладеного між [PERSON] , [PERSON] з одного боку та [PERSON] - з іншого боку, позикодавці надають позичальнику грошові кошти в розмірі 8000 доларів США в рівних частинах по 4000 доларів США кожен. Сума позики надається позичальнику строком на 2 місяці, починаючи з моменту підписання даного договору та з одночасним наданням позичальникам розписок позикодавцем. Остаточною датою повернення позики є 14.10.2013р. (п.п. 1.1-3.3 договору). У п. 4.4 договору зазначено, що засобом забезпечення виконання зобов`язань позичальником є передача позикодавцям у власність у рівних частках (по 1/2 частині кожному) нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частини приміщення загального користування ІІ поверху за №№ 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23, площею 2,1кв.м., загальною площею приміщень по ІІ поверху складає 19,0кв.м., що розташовані в [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2005р., зареєстрованого в КП "ЧООБТІ" 18.12.2012р. Крім того, п.4.5 договору вказує, що одночасно з отриманням позики позичальник передає позикодавцям оригінали правовстановлюючих документів, в т.ч. технічний паспорт, на об`єкт нежитлової нерухомості, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкта нерухомості. Після повернення позичальником всієї суми позики позикодавцям в термін, згідно п.3.3 договору, останні зобов`язані одразу повернути позичальнику отримані ними правовстановлюючі документи та ключі відповідно до п.4.5 договору (п.4.6.1 договору). Статтею 5 договору передбачено відповідальність сторін за договором позики. В судовому засіданні сторони по даній справі підтвердили, що саме вказаний договір позики був ними підписаний. відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.25 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed