Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

У вересні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Позивач зазначив, що у період з 01.10.2016 року по 31.07.2021 рік надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на те, що споживачі не вносили плату за отримані послуги, просив суд стягнути вказану заборгованість та відшкодувати судові витрати. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2016 року по 31.07.2021 рік у розмірі 52\~126,35 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2023 року заяву [PERSON] , подану в особі представника адвоката Черкашина І.І., про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року скасовано та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.09.2023 року представником позивача [PERSON] подано письмові пояснення, у яких вона зазначила, що не погоджується з доводами відповідача щодо повірки лічильника, оскільки на адресу Концерну «МТМ» не були надані документи, що підтверджували б своєчасну повірку приладу обліку гарячої води, встановленого за адресою [ADDRESS] , тому 01 лютого 2019 року лічильник було знято з абонентського обліку. Разом з цим, відповідно до інформації з КП «ЦУІТ», за вищевказаною адресою зареєстровані 2 особи, а отже нарахування коштів за послуги з централізованого ГВП відбувалось на 2 особи, відповідно до встановлених норм споживання. Представник позивача не погоджується з твердженням відповідача про те, що позивачем при подачі позову було пропущено строки позовної давності, оскільки вважає, що відповідачі здійснювали переривання строків давності, частковим внесенням платежів. Представник позивача належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, разом з тим, у письмових поясненнях, просила провести судовий розгляд даної справи без її участі. Суд, за згодою відповідачів та адвоката Надворної О.С., яка діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , вважає можливим провести розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст.280 ЦПК України за відсутністю представника позивача, яка була повідомлена належним чином. Представник відповідачів [PERSON] , у судовому засіданні 21.11.2023 року проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що позивачем було пропущено строк позовної давності та вважає не коректним посилання на дію карантину. Також, стверджувала, що розрахунок гарячої води здійнювався по середньому на 3 членів родини, але [INFO] [PERSON] помер, про що було повідомлено Концерн «МТМ». Просила у задоволені позовних вимог Концерну «МТМ» відмовити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримала адвоката. Водночас додала, що 14.08.2023 року на адресу Концерну «МТМ» направляли лист щодо перерахунку по використанню гарячої води, оскільки як зазначила, у 2017 році була зроблена перевірка лічильників, що на її думку, підтверджено Актом технічного обстеження квартири. Відповідач [PERSON] , у судовому засіданні, підтримала адвоката. Заслухавши пояснення відповідачів, адвоката Надворну О.С., дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов КП «Водоканал» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до статуту Концерну «МТМ», основною метою діяльності підприємства є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України ««Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» також передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Пунктом 5 частини 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплений обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. Відповідно до ст. 162 ЖК Української РСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Згідно Витягів з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованих 02.09.2021 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Згідно Відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 21.09.2021 року №04-47/6489, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] помер. Згідно довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого водопостачання гарячої води, на відповідачів було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вище вказаною адресою та користувалися послугами позивача, а тому навіть при відсутності письмового договору на їх ім`я та при фактичному отриманні послуг вони повинні проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Статтею 541 ЦК України, передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року. У зв`язку з відсутністю укладеного договору, позивач у період з 01.10.2016 року по 31.07.2021 року надавав відповідачам за місцем їх проживання послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та здійснював їх облік по особовому рахунку № [NUMBER] . Відповідачами за вказаний період оплата за надані послуги здійснювалася частково, а тому станом на 01.08.2021 року сума непогашеної заборгованості за вказаний період складає 52 126, 35 грн., що підтверджується доданим до позову розрахунком. Відповідач стверджує, що державну повірку лічильника, встановленого в квартирі, було здійснено 2015 та 2017 роках, про що надано копії Актів технічного обстеження квартири. Однак, суд критично оцінює як доказ копії Актів технічного обстеження квартири, дані відповідачами на підтвердження проходження своєчасно державної повірки лічильника (а.с. 51, 52), оскільки виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту. Так, згідно з затверджених міжповірочних інтервалів для лічильників води та тепло лічильників, установлено міжповірочний інтервал 4 роки (наказ Мінекономрозвитку від 13.10.2016 року № 1747). Як було зазначено представником позивача у письмових поясненнях, у зв`язку з тим, що відповідачами на адресу Концерну «МТМ» не були надані документи, що підтверджують своєчасну державну повірку приладу обліку гарячої води встановленою за адресою надання послуг, лічильник було знято з абонентського обліку та нарахування за спожиті послуги здійснювалось відповідно до правил № 630. Разом з цим, в наданих відповідачами копіях актів технічного обстеження квартири, не можливо встановити дати документів та суду для огляду не були надані оригінали, у зв`язку з відсутністю їх у відповідачів. За таких обставин, суд вважає недостатніми аргументи відповідачів в обґрунтування своєчасного проходження державної повірки встановленого лічильника. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачу надавався строк на надання до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Відповідачем не спростовано наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12,13 ЦПК України. Крім того, суд також вважає непереконливими доводи представника відповідача стосовно того, що нарахування коштів за послуги з централізованого ГВП відбувалось на 3 осіб, оскільки відповідно до наданої інформації з КП «ЦУІТ» представником Концерну «МТМ», [PERSON] був знятий з реєстрації 31.08.2016 року. А нарахування за послуги з постачання гарячої води проводились згідно встановлених норм споживання 0,14 м3 на одну особу на добу, відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі, з урахуванням фактичних годин подачі та аварійних відключень. Отже, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд визнає його правильним, а також враховує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а також не надано альтернативного розрахунку. Представник відповідачів у заяві про перегляд заочного рішення, просив суд застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, з тих підстав, що період, за який нараховано заборгованість, виходить за межі трирічного строку, встановленого Законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, поданою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ „Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно з яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України „Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 211 від 11.03.2020 року, з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, відмінено на всій території України згідно з Постановою КМУ від 27 червня 2023 р. № 651 з 30.06.2023 року. Отже, станом на день розгляду даної справи судом, встановлений карантин було відмінено. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води 01.09.2021 року, про що свідчить вхідний штамп на першому аркуші позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, оскільки на день набрання законної сили Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), трирічний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, по заявленим позивачем вимогам про стягнення заборгованості, починаючи з квітня 2017 року, не сплинув, такий строк слід вважати продовженим на строк дії встановленого на території України карантину. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позовні вимоги за період з квітня 2017 року перебувають поза межами трирічного строку позовної давності. Разом з тим, в частині вимог позивача заявлених про стягнення заборгованості за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, яка згідно із розрахунком позивача становить 5\~814,62 гривень, суд вважає обґрунтованою заяву представника відповідачів про застосування строку позовної давності. Так, ч 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даним позовом за вказаний період на час його подання до суду сплинув. З поданих позивачем матеріалів позову не встановлено даних щодо переривання такого строку. У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року у розмірі 5\~814,62 гривень, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, нарахованої Позивачем за період з квітня 2017 року по липень 2021 року включно, суд виходить з наступного. Згідно із розрахунком позивача сума заборгованості за період з квітня 2017 року по липень 2021 року становить 46\~311,73 гривень, який в ході розгляду справи відповідачем не спростовано належними доказами. Даних, які б спростовували викладені у позові обставини або свідчили про погашення заборгованості, суду не надано. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума боргу у розмірі 46\~311,73 гривень, підлягає стягненню з відповідачів, оскільки при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованості за період з квітня 2017 року по липень 2021 року включно у розмірі 46\~311,73 гривень. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2\~016,8 грн. (2 270, 00 грн. х 46\~311,73 грн. / 52\~126,35 грн.). Стягненню виходячи з кількості відповідачів з кожного окремо відповідача підлягають судові витрати (2\~016,8 : 2 = 1 008,4) в розмірі 1\~008,4 грн.

Outcome: partial