Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позову. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» звернулося до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідачів Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 02.09.2022 року між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгове приміщення) № [NUMBER] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що на підставі договору оренди землі №7800 від 04.05.2012 р. ТОВ «Гіпербуд» є орендарем земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що ТОВ «Гіпербуд» здійснило будівництво торгового центру, після завершення якого позивач звернувся до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради із заявою про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, однак Інспекція відмовила їм у прийнятті в експлуатацію об`єкта, посилаючись на недостовірні дані щодо земельної ділянки. Стверджує, що рішенням ЧМР від 28.07.2016 р. №317 було припинено в односторонньому порядку договір оренди землі №7800 від 04.05.2012 р., укладений Чернівецькою міською радою із ТОВ «Гіпербуд», однак вказує на те, що товариство не передавало право на будівництво об`єкта нікому. Вимоги мотивує і тим, що Обслуговуючий кооператив «ЖБК «Проспект» у незаконний спосіб, використовуючи договір оренди землі №10303 від 24.10.2016 р., який рішенням Господарського суду визнаний недійсним, отримав сертифікат (який також був скасований) готовності на закінчений будівництвом об`єкт та продав нежитлові приміщення, в тому числі й приміщення №340 [PERSON] . Вважають, що Обслуговуючий кооператив «ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торговий центр, в якому знаходиться приміщення, яке є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим товариство не має можливості здати будівництво в експлуатацію та оформити право власності на нерухоме майно. Просять визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) № [NUMBER] , загальною площею 19,40 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , від 02.09.2022 року, укладений між [PERSON] та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект», посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Надією Василівною та зареєстрований в реєстрі за № 4997. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2023 року забезпечено позов, а саме - заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нежитлового приміщення №340, загальною площею 19,40 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1236984073101, до набрання рішенням у справі законної сили. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.10.2023 року підготовче провадження по справі закрито. В судовому засіданні, представник позивача, ТОВ «Гіпербуд», адвокат Стороженко Ю. (в режимі відеоконферензв`язку) в наданому суду вступному слові підтримав позовну заяву, та посилаючись на обставини викладені в ній просив її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ОК ЖБК «Проспект», адвокат Шевченко М.М. у судовому засіданні у вступному слові, вказав що документального підтвердження тому, що ТОВ «Гіпербуд» є замовниками будівництва немає, наведена в позові інформація, а наданці докази неналежними та недопустимими. Вважає позов безпідставним та недоведеним, у зв`язку з чим просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи. Виходячи з вимог п.5 ч.2 ст.223, ч.5 ст.223 та п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України суд вважає, що судовий розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] , зокрема, згідно\~ст. 223 ч.3 п.1 ЦПК України\~якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відзиву на позов відповідачем [PERSON] суду не надано. Також суд зазначає, що відзив на позов представником відповідача ОК ЖБК «Проспект», адвокатом Шевченко М.М. поданий в суд після проголошення вступної і резолютивної частини судового рішення. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~- у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Досліджені безпосередньо судом докази в засіданні. Судом належними і допустимими доказами установлено, що 02 вересня 2022 року між Обслуговуючим кооперативом\~«Житлово \~будівельний кооператив\~«Проспект» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлового (торгового приміщення) №340, загальною площею 19,40 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). З договору оренди землі №7800 від 04.05.2012 р. вбачається, що ТОВ «Гіпербуд» є орендарем земельної ділянки загальною площею 1,3000 га (кадастровий номер земельної ділянки: 7310136300:11:001:0022) за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). З наданого Першим заступником директора начальника управління капітального будівництва департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин Шиляєвим С. розрахунку розміру річної орендної плати за земельну ділянку на [ADDRESS] , (кадастровий номер земельної ділянки: 7310136300:11:001:0022), яка надається в оренду для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями ТОВ «Гіпербуд», вбачається, що розмір річної орендної плати за земельну ділянку становить 98486,70 грн. (а.с.10). З акту встановлення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), закріплення їх межовими знаками (межові знаки існуючі) та їх передача встановлено, що 29.03.2012 року інженером-геодезистом ПП «Акр-Плюс» Шевченком О.І. проведено встановлення та закріплення меж земельної ділянки загальною площею 1,3000 га (за адресою: [ADDRESS] ) в натурі (на місцевості) межовими знаками та їх передачу землекористувачу (а.с.12). Актом прийому-передачі земельної ділянки на місцевості в оренду для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями від 04.05.2012 року підтверджується той факт, що на підставі рішення 22 сесії ЧМР 6 скликання від 29.03.2012 року №457 орендодавець [PERSON] передав земельну ділянку на місцевості, яка знаходиться на [ADDRESS] , площею 1,3000 га орендарю ТОВ «Гіпербуд», в особі Немерюк А. (а.с.13). Заступником директора департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин начальником управління земельних ресурсів м. Чернівці Чинчик В. складено План зовнішніх меж земельної ділянки, яка надається в оренду для будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями Товариству з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» на проспекті Незалежності, 131 (а.с.14). Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 01.02.2023 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Гіпербуд» до Чернівецької міської ради» про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі №7800 від 05.05.2012 року на 10 років. (а.с.17-34). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області 29.08.2012 року надано ТОВ «Гіпербуд» дозвіл №ЧВ11412152339 на виконання будівельних робіт (а.с.35). Зі звіту наданого Приватною аудиторською фірмою «Експрес-Аудит» про фактичні результати стосовно відображення в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності ТОВ «Гіпербуд» вбачається, що станом на 30.09.2016 року витрат з будівництва об`єкту «Будинок з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (перша черга будівництво торгового центру)» за адресою: м. Чернівці, проспект Незалежності, 131, яким підтверджуються витрати замовника ТОВ «Гіпербуд» в розмірі 47663752,69 грн. на будівництво зазначеного об`єкту (а.с.36-40). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 05.01.2017 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» була надана відмова №ЧВ170170050382 на заяву ТОВ «Гіпербуд» про видачу сертифіката «Будівництво будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (перша черга будівництво торгового центру): нове будівництво; м. Чернівці, проспект Незалежності, 131» (а.с.41). Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 06.02.2017 року задоволено позов ТОВ «Київ капітал інцест» до Чернівецької міської ради, ОК ЖБК «Проспект», визнано недійсним та скасувано рішення №317 Чернівецької міської ради 10 сесії VII скликання від 28.07.2016 року «Про припинення договору адою та товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», а такооренди землі №7800 від 04.05.2012 року, укладеного між Чернівецькою міською радою визнано недійсним договір оренди землі №10303 від 24 жовтня 2016 року, укладений між Чернівецькою міською радою та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект». З наведеного судового рішення, яке вступило в законну силу, вбачається, що замовником будівництва, яке знаходиться по проспекту Незалежності, 131 в місті Чернівці, є позивач ТзОВ «Гіпербуд» (а.с.42-50). Постановою Західного апеляційного господарського суду м. Львова від 26.01.2021 року по справі №926/1574/18 задоволено апеляційну скаргу ТОВ «Гіпербуд», скановано рішення Господарського суду Чернівецької області від 21.11.2019 року по справі №926/1574/18 та відповідно прийнято нове рішення: визнано незаконними дії Чернівецької міської ради щодо видачі Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» сертифікату серії ЧВ №164170531809 від 22 лютого 2017 року; визнано незаконним та скасовано сертифікат серії ЧВ №164170531809, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 22 лютого 2017 року (а.с.51-77). Згідно до виписки з електронного ресурсу «YouControl» [PERSON] зареєстрована як фізична особа підприємець з 26.04.2016 року (а.с.73-85). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Суд дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважає на наступне. Положеннями ст. 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша\~статті 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У\~статті 16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини другої\~статті 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі №310/4921/17 (провадження № 61-7016св19, дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Як було встановлено судом, позивач ТОВ «Гіпербуд», звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі продажу, посилався на те, що оспорюваним правочином було порушено права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва, позбавлено його права здати будівництво в експлуатацію та оформити право власності на новостворене нерухоме майно, оскільки ЖБК «Проспект» не був власником торгового центру та не мав права продажу нежитлових приміщень у ньому, а отже, ТОВ «Гіпербуд» наділений правом оспорювати оскаржуємий договір купівлі-продажу. Згідно п.4 ч.1\~ст.1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»\~замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Відповідно до ч.4\~ст.26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності»\~право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Частинами 1-4\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво або багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами, тобто погоджена дія двох або більше сторін. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України\~встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини 1\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1, 2\~ст.331 ЦК України\~право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В силу ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1\~ст.655 ЦК України\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). Статтею 658 ЦК України\~встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Статтею 321\~ЦК\~України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1,2 статті 375\~Цивільного\~кодексу\~України унормовано, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. У відповідності до приписів статті\~876\~ЦК\~України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. За приписами частини 1 статті 95 Земельного кодексу України\~землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором мають право, зокрема споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Право забудови земельної ділянки може реалізуватись виключно її власником чи землекористувачем. Статтею 39 Закону\~передбачено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. З огляду на набуття Товариством з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд» статусу замовника будівництва об`єкту будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга\~будівництво торгового центру) по [ADDRESS] у розумінні\~Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~останнє має правомірне очікування на набуття права власності на об`єкт будівництва. Як встановлено судом на основі всебічно досліджених доказів та встановлених фактів, Обслуговуючий кооператив\~«Житлово \~будівельний кооператив\~«Проспект» не мав права здійснювати реалізацію будинку, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торговий центр. Разом з цим, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази та представником відповідача [PERSON] даного не заперечувалося в засіданні, здійснення Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Проспект» будівництва будинку з вбудовано-прибудованими торгово-офісними приміщеннями та паркінгом (І черга\~будівництво торгового центру) по [ADDRESS] . Згідно з частинами другою та третьою\~ст.215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції\~ЦК України\~наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті\~215,\~216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей\~15,\~16 ЦК України, а також статей\~1,\~2-4,\~14,\~215 ЦПК України\~кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Тобто, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України в постанові №6-605 цс16 від 25.05.2016 року. Частиною першою статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. (стаття 658 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Статтею 328 ЦК України\~передбачено,\~що право\~власності набувається\~на підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів.\~Право власності\~вважається набутим\~правомірно,\~якщо інше\~прямо не\~випливає із\~закону або\~незаконність набуття\~права власності\~не встановлена\~судом.\~За змістом\~ст.331\~ЦК\~України\~право власності\~на\~нову\~річ,\~яка\~виготовлена\~(створена)\~особою,\~набувається\~нею,\~якщо\~інше\~не встановлено\~договором\~або\~законом. Особа,\~яка виготовила\~(створила)\~річ зі\~своїх матеріалів\~на підставі\~договору є\~власником цієї\~речі. Право\~власності\~на новостворене\~нерухоме\~майно\~(житлові\~будинки,\~будівлі,\~спорудитощо)\~виникає\~з\~моменту завершення\~будівництва(створення\~майна). Якщо\~договором\~або\~законом передбачено\~прийняття\~нерухомого\~майна до\~експлуатації,\~право\~власності\~виникає з\~моменту\~його\~прийняття до\~експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Такого висновку дійшла і колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 727/7137/17 та у постанові №727/7763/17 від 01.07.2020 року. Аналізуючи вище викладене, зокрема доводи сторін щодо правомірності укладеного правочину, суд звертає увагу на те, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Однією з підстав для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону. Належно досліджені судом докази беззаперечно підтверджують той факт, що ОК ЖБК «Проспект» не був власником майна (речей та прав), які було відчужено за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення (торгового приміщення) № [NUMBER] , загальною площею 19,40 кв.м., яке розташоване за адресою [ADDRESS] , укладеного 02.09.2022 року, а тому відповідно до вимог ст.ст. 203, 655, 656, 658 ЦК України не мав права укладати угоди по його відчуженню. Беручи до уваги те, що ОК ЖБК «Проспект» розпорядився майном, власником якого він не являється, так як неправомірно набув статус замовника будівництва, використовуючи який, у подальшому, оформив право власності на торгівельний комплекс, а тому суд приходить до висновку про невідповідність оспорюваного правочину вимогам закону та його недійсність, оскільки внаслідок укладення оспорюваного договору порушено права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва на закінчення будівництва, здачу його в експлуатацію та оформлення права власності на новостворене майно. Вищенаведене спростовує доводи представника ОК ЖБК Проспект щодо неналежності і недопустимості наданих доказів позивачем, які суд після їх безпосереднього дослідження в судовому засідання, вважає допустимими і належними. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод, статті 2 ЦПК України ідея справедливого судового розгляду включає право на змагальні провадження. Доказами\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України) При пред`явленні позову позивач згідно\~ч.5 ст. 177 ЦПК України\~зобов`язаний\~додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Ці докази він збирає сам у позасудовому порядку. Спосіб отримання доказу фактично оцінюється судом зі слів суб`єкта доказування. Якщо доказ викликає у суду сумнів, то доцільно перевірити порядок його отримання шляхом звернення до органу чи особи, яка його видавала. Якщо доказ витребуваний на вимогу суду, а сторона по справі має інформацію, що цей доказ отримано з порушенням порядку його отримання, суд також повинен перевірити цю обставину шляхом звернення до органу, який його видав. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Тому, на стадії дослідження письмових доказів особа, яка бере участь у справі, має заявити (усно або письмово) про те, що доданий до справи або поданий іншою стороною для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим та просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При цьому в такій заяві необхідно вказати на відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа (доказу, що досліджується судом) і може бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє учаснику справи, у збиранні таких доказів (п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції") Визнання доказу недопустимим - це не обов`язок, а право суду.\~Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Крім того, суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Суд звертає увагу, що доводи відносно недопустимості і неналежності поданих доказів заявлено представником відповідача ОК ЖБК Проспект адвокатом Шевченко М.М. в усній формі, без дотримання наведених вимог. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами. За правилом статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОК «ЖКБ «Проспект» неправомірно набув статусу замовника будівництва та оформив право власності на торгівельний комплекс, який знаходиться по [ADDRESS] , в тому числі і на приміщення №340 (загальною площею 19,40 кв.м.), яке є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу, що в свою чергу є порушенням права ТОВ «Гіпербуд» як замовника будівництва закінчити будівництво, здати його в експлуатацію та відповідно, оформити право власності на новостворене нерухоме майно. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. \~ Суд, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. \~ \~У відповідності\~до вимог\~ст.\~141 ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів: Обслуговуючого кооперативу\~ЖБК «Проспект» та\~ [PERSON] слід стягнути в рівних частках судовий збір у розмірі 1342,00 грн. з кожного на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гіпербуд», в рахунок відшкодування понесених судових витрат. На підставі наведеного та

Outcome: approved