Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що складається із житлового будинку (А-1), житловою площею 22.6 кв.м та загальною площею 39.3 кв.м, шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошової компенсації, в сумі 44 550 грн. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що з 04.10.2003р. по 15.10.2015р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2007 р. був придбаний вказаний будинок, який за згодою сторін був оформлений на відповідача. Позивач наполягає, що відповідно до положень ст.ст. 60, 61 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України вказаний будинок є спільною сумісною власністю сторін. Після розірвання шлюбу сторони поділ майна не здійснювали, а через деякий час позивач дізнався, що відповідач відчужила за договором купівлі-продажу вказаний будинок та привласнила усі кошти від продажу цього майна собі. Вважаючи свої права порушеними, посилаючись на ст. 65 СК України та правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14.11.2018р. по справі №689/1157/16, позивач наполягає, що він має право вимагати від іншого з подружжя стягнення грошової компенсації від ринкової вартості спірного майна, станом на момент відчуження, з урахуванням принципу рівності часток подружжя. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] від 16.01.2019р., ринкова вартість спільного домоволодіння на момент вчинення продажу складала 89 100 грн, а тому позивач просить стягнути із відповідача 1/2 частину від ринкової вартості вказаного майна. Ухвалою суду від 15.02.2019р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 10.04.2019р. відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , в якій просила суд визнати особистим майном одного з подружжя [PERSON] , а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 04.10.2003р. по 15.10.2015р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.02.2008р. було оформлено право власності на вказаний будинок з надвірними спорудами. Зазначений будинок був побудований дідом [PERSON] , [PERSON] , який 17.02.1995 р. на підставі договору дарування подарував вказаний будинок батькові [PERSON] . [PERSON] , який в свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2006р. продав вказаний будинок [PERSON] , який за домовленістю між ними мав сплатити 15 000 грн його вартості. Оскільки [PERSON] сплатив лише 10 000 грн, та решту коштів повернути не зміг, то він із [PERSON] домовилися про повернення вказаного будинку, а [PERSON] мав повернути 10 000 гр. [PERSON] . Щоб не витрачатися в подальшому на оформлення своїх спадкових прав на сімейній нараді було вирішено, що вказаний будинок буде оформлений саме на [PERSON] , що добре відомо позивачу за первісним позовом. Таким чином позивач за зустрічним позовом наполягає, що будинок є особистим майном [PERSON] , оскільки придбаний її батьками, а на його придбання спільні кошти сім`ї не витрачалися. Окрім вказаного зазначала, що після розірвання шлюбу у сторін склалися неприязні відносини, [PERSON] неналежно виконує свої обов`язки щодо утримання їх спільної дочки, має заборгованість по аліментах у розмірі 50 579,79 грн, а тому вона маючи скрутне фінансова становище змушена була продати цей будинок. Дії ж [PERSON] розцінює як маніпуляцію нормами закону, хоча останньому достеменно відомо, що це родинний будинок [PERSON] . Ухвалою суду від 18.07.2019р. об`єднані в одне провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. 21.05.2020р. представник [PERSON] , адвокат Кірса В.В. надав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому проти задоволення зустрічного позову заперечував повністю вказуючи, що доводи [PERSON] щодо належності вказаного майна на праві особистої приватної власності є безпідставними, оскільки вказаний будинок набутий в період шлюбу за спільні кошти сторін на підставі договору купівлі-продажу, тобто на підстав правочину, який не оспорений, не розірваний, тобто є правомірним. Крім того, дії самої [PERSON] щодо отримання нотаріально завіреної згоди [PERSON] на відчуження вказаного будинку свідчать, що вона сама сприймала вказане майно як спільну сумісну власність подружжя, для чого і отримувала згоду від колишнього чоловіка на його відчуження. Однак після продажу вказаного будинку [PERSON] справедливо очікував свою частку від вартості проданого майна та не отримавши її на законних підставах звернувся до суду для захисту своїх порушених прав. У судове засідання представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , адвокат Кірса В.В. не з`явився, однак скерував до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності та відсутності [PERSON] , первісний позов просив задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просив відмовити повністю. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягала надавши суду пояснення аналогічні поясненням викладених у зустрічній позовній заяві щодо обставин придбання спірного будинку. Наполягала, що [PERSON] участі у придбанні будинку не брав, кошти за вказаний будинок були повернуті [PERSON] її батьком [PERSON] . Ні позивач, ні відповідач за вказаний будинок жодних коштів не платили. Після розлучення сторони перебувають в неприязних відносинах, фактично вона проживала у квартирі [PERSON] , сам він знаходиться за кордоном, ухиляється від сплати аліментів на дочку, через деякий час вигнав їх з квартири. Через складний фінансовий стан вона вирішила продати вказаний будинок для чого оформила відповідну довіреність на свою матір, повідомила про це [PERSON] , який надав нотаріально завірену згоду, жодних вимог щодо поділу коштів від продажу будинку сторони не обговорювали. Представник [PERSON] , адвокат Антонюк І.А. проти задоволення первісного позову заперечувала вказуючи, що сторонами надано достатньо доказів, що спростовують доводи [PERSON] , на задоволенні зустрічного позову наполягала у повному обсязі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона сусідка батьків позивача за зустрічним позовом [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Дійсно вона з [PERSON] мали намір придбати будинок [ADDRESS] та домовилися з [PERSON] про його придбання. Надавши [PERSON] 10 000 грн вони оформили договір купівлі-продажу вказаного будинку, однак через сімейні обставини решту коштів виплатити не змогли, а тому домовилися про повернення будинку та коштів у попередній стан. [PERSON] та [PERSON] оформлювали договір у нотаріуса та оформили договір купівлі-продажу на [PERSON] за проханням [PERSON] . Договір відповідав внутрішній волі сторін та по своїй суті це було повернення будинку у зв`язку із неможливістю виконати свої зобов`язання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що він дійсно мав намір придбати вказаний будинок в [PERSON] за 15 000 грн. Вони домовилися, що 10 000 гр. він сплатить [PERSON] відразу, а решту суми сплатить пізніше. Уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу, однак його тещу збила машина та він потребував кошти на її лікування, тож не міг повернути решту суми. Розуміючи, що він не зможе повернути решту коштів вони з [PERSON] вирішили розірвати договір та повернути все у попередній стан, однак від нотаріуса дізналися, що договір купівлі-продажу неможливо розірвати, а тому вирішили укласти новий де нібито покупцем будинку була [PERSON] , про що просив сам [PERSON] . Кошти йому повернув [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 04.10.2003 року уклали шлюб, який зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноші реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 150. Вказаний шлюб був розірваний на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.10.2015р. Від вказаного шлюбу сторони мають дочку [INFO] , на утримання якої із [PERSON] на користь [PERSON] на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси стягуються аліменти у розмірі 1/4 всіх видів доходу (заробітку) громадян, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зобов`язання із сплати аліментів [PERSON] належно не виконувалися, що стверджується постановою державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ в Черкаській області про накладення штрафу (пені) від 21.09.2018р., а також розрахунком заборгованості зі сплати аліментів складеного державним виконавцем за період з червня 2015р. по червень 2018р., відповідно до якого заборгованість по сплаті аліментів станом на 13.07.2018р. становить 50 579,79 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.02.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Кравченок С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1181, [PERSON] продав, а [PERSON] купила жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Продаж вчинено за 10 000 грн, які продавець отримав до підписання цього договору. Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 30 травня 2018р., посвідченого приватним нотаріусом Кравченок С.В., зареєстрованого в реєстрі за №714, [PERSON] , що діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кравченок С.В. та [PERSON] , що діє від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сингаївської С.О., уклали договір за яким відчужили житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Продаж вчинено за 20 500 грн, які продавець отримав до підписання цього договору. Надаючи правову оцінку доводам сторін та оцінюючи докази, які додані до матеріалів справи суд вказує наступне. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації. Вважаючи свої права порушеними [PERSON] просить стягнути із [PERSON] грошову компенсацію ринкової вартості проданого домоволодіння у розмірі 44 550 грн. При обґрунтуванні своїх вимог позивач посилається на норми СК України, а також практику Верховного Суду по справі №689/1157/16. На підтвердження своїх доводів [PERSON] додано висновок про вартість майна складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , відповідно до якого ринкова вартість спірного домоволодіння на 30.05.2018 складала 89 100 грн. Згідно статті 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в шлюбі неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом та практика вирішення зазначеного питання є сталою. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на те іншого з подружжя. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні Верховного Суду в рамках розгляду цивільної справи №544/856/20. Також суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із вказаного вище вбачається, що згідно норм чинного законодавства та відповідно до правових позицій Верховного Суду судом здійснюється захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Однак позивачем не доведено порушення його прав, а подані позивачем докази на підтвердження його доводів є недостатніми для задоволення його вимог. Так судом встановлено, що [PERSON] надав [PERSON] нотаріально засвідчену згоду від 19.05.2018р., відповідно до якої надав їй свою згоду на відчуження в будь-якій формі на її умовах та на її розсуд, за ціну на її розсуд, майна, що складається із земельної ділянки, площею 0.1801 га, і житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Вказана обставина не заперечується позивачем за первісним позовом та його представником. Таким чином вбачається, що [PERSON] був обізнаний із наміром [PERSON] відчужити вказаний будинок, надав свою згоду на його відчуження, при цьому за ціною на розсуд самої [PERSON] . Будь-яких доказів існування домовленості про поділ коштів від продажу такого будинку позивачем за первісним позовом не надано. Доводи первісної позовної заяви зводяться до ніби-то порушення відповідачем прав позивача шляхом розпорядження їх спільним майно на розсуд відповідача. Однак вказана вище згода [PERSON] на відчуження зазначеного будинку такі доводи спростовує. Отже, матеріалами справи стверджується, що [PERSON] був повідомлений про намір [PERSON] відчужити вказаний будинок, надав свою згоду на його продаж за ціною на розсуд останньої, що стверджується відповідною нотаріально засвідченою згодою. Таким чином твердження [PERSON] про відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. За цих підстав суд не бере до уваги висновки, які викладені в постанові Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 689/1157/16-ц, адже у даній справі предметом спору був автомобіль, який був придбаний в період шлюбу, а відповідач в період зареєстрованого між сторонами шлюбу відчужив його без згоди позивача і кошти від реалізації використав для своїх потреб. При цьому із змісту даного рішення Верховного Суду вбачається, що один із подружжя може вимагати від іншого 1/2 частину вартості відчуженого майна, в тому випадку, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Окремо суд зауважує щодо оцінки майна в позовних вимогах [PERSON] .. Як вбачається із висновку про вартість майна, яким [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги ринкова вартість об`єкту оцінки суб`єктом оціночної діяльності проводилась станом на 30.05.2018р., ринкова вартість вказаного будинку склала 89 100 грн. Тобто ринкова вартість об`єкту оцінки здійснювалась станом на дату продажу, хоча у вказаному вище рішенні Верховного Суду в рамках розгляду цивільної справи №544/856/20 від 10.06.2022 вказано, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Аналогічна позиція щодо визначення вартості майна, що підлягає поділу, викладена також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, який відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Таким чином, враховуючи вказані вище обставини у їх сукупності, приймаючи до уваги закріплені у цивільному судочинстві принципи змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] у зв`язку із його необґрунтованістю та неналежним доведенням позовних вимог. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистим майном одного з подружжя. [PERSON] , подаючи зустрічну позовну заяву наполягає на тому, що спірний будинок є сімейним будинком сторони позивача за зустрічним позовом, фактично [PERSON] повернув будинок у власність родини [PERSON] , а на придбання будинку сімейний бюджет сторін по справі не витрачався, а тому вказане майно є її особистим майном. На підтвердження вказаних доводів [PERSON] надано до суду свідоцтво [NUMBER] на право особистої власності на жилий будинок, із якого вбачається, що вказаний будинок належав [PERSON] , договір дарування, посвідчений 17.02.1995р. відповідно до якого [PERSON] подарував зазначений будинок батькові [PERSON] , [PERSON] , а також договір купівлі-продажу жилого будинку посвідченого 19.09.2006 р. відповідно до якого [PERSON] продав спірний будинок [PERSON] .. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.02.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Кравченок С.В., зареєстрованого в реєстрі за №1181, [PERSON] продав, а [PERSON] купила жилий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] .. Продаж вчинено за 10 000 грн, які продавець отримав до підписання цього договору. Вказаний договір був укладений в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Досліджуючи подані [PERSON] докази, а також враховуючи пояснення допитаних судом свідків, суд зауважує наступне. Судом встановлено, що спірний будинок [PERSON] набула на підставі відповідного, належно укладеного правочину. Вказаний правочин недійсним судом не визнавався, не був розірваний, сторонами правочину не оспорювався, отже є дійсний з відповідними правовими наслідками його укладення. У вказаному правочині відсутній пункт про те, що він вчиняється на підставі якихось інших домовленостей, чи що чоловіку, або дружині відомо, що правочин вчиняється за особисті кошти будь-кого з подружжя чи інших осіб. Так, відповідно до п. 3 вказаного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28.02.2007 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем вказаного спірного будинку вчинено за 10 000 грн, зазначену суму грошових коштів сплачено продавцю до підписання договору, що свідчить підписанням сторонами договору купівлі продажу та відсутності будь яких фінансових претензій. Тобто, засвідченням власноручним підписом вказаного договору [PERSON] підтвердив обставину отримання грошових коштів за умовами саме договору купівлі-продажу. Під час розгляду справи по суті сторона позивача наголошувала, що начебто грошові кошти передані її батьком, і тому сама позивач вважає таке майно своєю особистою власністю. Тобто позивач визначила правову природу грошових коштів - дарунок. При цьому суд враховує, що вказаний правочин оформлювався у нотаріуса, який посвідчував правочин, надавав відповідні консультації та роз`яснення, отже сторони були повідомлені про правові наслідки укладення саме договору купівлі-продажу. Разом і з цим, відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що вказаний будинок був придбаний за рахунок особистих коштів [PERSON] , а пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] щодо передачі коштів батьком [PERSON] . [PERSON] суд сприймає критично, оскільки останнім невідомі джерела походження цих коштів, а фізична передача їх [PERSON] не свідчить, що останні належать саме йому. Суд вказує, що за загальним правилом показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19). Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17,від 23.10.2019у справіN917/1307/18,від 18.11.2019у справіN902/761/18,від 04.12.2019у справіN917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). У даному випадку, на думку суду, зміст нотаріально посвідченого у відповідності до вимог чинного законодавства договору купівлі-продажу, який засвідчений підписами сторін із відповідними застереженнями щодо розрахунку за таким договором, вочевидь переважає над змістом показів окремих свідків. Також суд враховує і дії [PERSON] щодо відчуження спірного будинку, яка не зверталася до суду із відповідними позовними вимогами щодо розподілу майна подружжя, визнання спірного житлового будинку особистим майном, а звернулася до [PERSON] за нотаріально-посвідченою згодою на його продаж, що свідчить, що вона сприймала вказане майно як спільну сумісну власність подружжя. Крім вказаного суд враховує, що при продажі вказаного спірного будинку [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] у своїй заяві приватному нотаріусу Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченку С.В. вказувала, що на момент набуття права власності вказаного спірного житлового будинку [PERSON] в шлюбі не перебувала, інші особи, які могли б мати право на вище вказано майно, відсутні. У судовому засіданні приватний нотаріус Золлотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченок С.В. суду пояснив, що [PERSON] зверталася до нього із питанням про продаж вказаного будинку, однак факт перебування у шлюбі на момент придбання вказаного будинку від нього приховала, а тому він не питав відповідної згоди чоловіка при посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.05.2018р. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю. Достатніх доказів на спростування вказаної презумпції [PERSON] до суду надано не було, остання не повідомляла нотаріуса про факт набуття вказаного будинку перебуваючи в шлюбі, хоча отримувала від відповідача за зустрічним позовом відповідну нотаріальну-засвідчену згоду на його продаж. Також суд зауважує, що на момент подання даної позовної заяви [PERSON] зазначений будинок вибув із власності останньої, а тому визнання його особистим майном [PERSON] суперечитиме нормам чинного законодавства. За вказаних вище обставин у їх сукупності суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, оскільки у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено повністю, суд залишає витрати по оплаті судового збору за позивачами.

Outcome: dismissed