Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності, про що надала письмову заяву. Відповідач [PERSON] будучи неодноразово сповіщеною належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, у призначені судові засідання не явилась, про причини неявки суд не сповістила, відзив на позов, клопотання про розгляд справи без її участі до суду не надходили. Представник позивачів [PERSON] на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу без її участі та участі позивачів. Ухвалою суду від 06.04.2022р. було відкрите провадження по справі та призначене підготовче судове засідання 27.04.2022р. о 15 год. 45 хвл. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 20.02.2020 року позивачі з відповідачем [PERSON] домовились про дарування земельної ділянки площею 6,57 га. та уклали договір дарування. Після дарування зазначеного майна позивачі почали користуватись цим майном, несуть витрати на його утримання, тому вважають що є фактичним власниками земельної ділянки. Так як, згідно законодавства подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивачі запропонували [PERSON] привести їх домовленість у відповідності до вимог закону. Однак, з`ясувалось, що земельна ділянка належала батькові відповідача [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 092598. Так, [PERSON] помер [INFO] . З життя він залишив заповіт від 05.08.2004р. на ім`я відповідача [PERSON] саме на спірну земельну ділянку. Позивачі неодноразово звертались до відповідача із проханням переоформити відповідним чином земельну ділянку, але кожен раз відповідач запевняла, що документи виготовляються. Про те, що відповідач не завершила процедуру оформлення своїх спадкових прав після смерті батька, позивачу не було відомо, особисто відповідач запевнила, що усі питання вирішить та оформлять правочин. Відповідач досі не закінчила оформлення спадкових прав. Таким чином, на момент оформлення сторонами договору дарування нерухомого майна відповідач (дарувальник) не мала на це право, оскільки на час укладання договору їй майно не належало. Враховуючи вищенаведене, позивачі були вимушені звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору дарування була досягнута угода по всіх істотних умовах, крім того відбулось повне виконання договору, а саме відповідач передала позивачам нерухоме майно та документи на нього, а позивачі прийняли майно, фактично вступили у володіння цим майном. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Так, позивачі набули право власності на земельну ділянку площею 6,57 га., в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісні набувачі, прийнявши об`єкт нерухомості у відповідачів, які вони фактично не мали права відчужувати. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачами, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачами, як за добросовісними набувачами, право власності на нерухоме майно.

Outcome: approved