Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 14.04.2021 [PERSON] під розписку отримав від позивача грошові кошти у сумі 4 500 доларів США, та взяв на себе зобов`язання повернути позику в строк до 01 червня 2021 року. Станом на 25 серпня 2021 року [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, не повернув позивачу грошові кошти. За таких обставин представник позивача просить суд стягнути з Бвідповідача на користь [PERSON] борг у розмірі 4 500 доларів США, 3% річних в розмірі 29, 22 доларів СШАв еквіваленті в національній валюті на день виконання рішення суду та судові витрати. На виконання вимог ст.31 ЦПК України, суддею Подільського районного суду м. Києва, 09 листопада 2023 року постановлено ухвалу про передачу справи для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Провадження у справі відкрито 19 липня 2022 року, відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України, вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник, в судове засіданні не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник [PERSON] просить суд розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. Заперечень від нього щодо заочного розгляду справи не надходило. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв та клопотань на адресу суду не надходило, відзив на позов подано не було. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню , виходячи з наступного. Встановлено, що 14.04.2021 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 4 500,00 доларів США, та взяв на себе зобов`язання повернути позику в строк до 01 червня 2021 року (копія наявна в матеріалах справи). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладення договору позики [PERSON] 14.04.2021 р. надав позивачу відповідну розписку про отримання грошових коштів, у сумі передбаченій угодою. Представник позивача зазначає, що умови договору [PERSON] не виконані, грошові кошти у строк обумовлений сторонами не повернуто. Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Разом з тим, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачем було повернуто [PERSON] грошові кошти у розмірі , обумовленому договором позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як зазначив Верховний Суд у справі № 301/2052/18 (постанова від 16 листопада 2022 р.) , якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК). Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині стягнення суми основного боргу у сумі 4 500,00 доларів США. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку позивача, який було перевірено під час розгляду справи, 3 % річних за період прострочення грошового зобов`язання з 01.06.2021 по 19.08.202 становить 29,22 доларів США. Зважаючи на те, що судом встановлено, що грошове зобов`язання відповідачем не виконано, наявні підстави і для стягнення з [PERSON] і штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі зазначеному в позові. Разом з тим, представник позивача просить суд стягнути суму боргу на 3% річних у розмірі 4500,00 доларів США та 29,22 доларів США відовідно в еквіваленті в національній валюті на день виконання рішення. Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 (справа №723/304/16-ц) визначилась, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Крім того, як вбачається з вищенаведеної постанови, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про можливість стягнення суми заборгованості і валюті зобов`язання. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved