Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

18.05.2023 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання у Харківському державному автотранспортному коледжі в розмірі 1/4 частини усіх доходів, але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення доньки двадцятитрьохрічного віку. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 20.12.2003 року перебувала у шлюбі з відповідачем, 22.03.2008 шлюб було розірвано. Від даного шлюбу народилася син [PERSON] , [INFO] , який на сьогоднішній день, хоч і є повнолітним, але продовжує навчатися на денній формі на контрактній основі та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб отримувати самостійно заробіток. Ухвалою від 23.05.2023 по справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням осіб. 07.07.2023 відповідачем поданий відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання є правом батька, а не його обов`язком та обов`язковою умовою є наявність можливості надавати таку допомогу. Відповідач зазначив, що на даний час він не працює та не має постійного доходу, окрім того в нього на утриманні перебуває непрацездатна матір, що необхідно врахувати під час розгляду справи. Таким чином позивач не надала доказів на підтвердження того, що дитина потребує матеріальної допомоги та можливість надання такої допомоги відповідачем. 11.07.2023 позивачем подана відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що її син [PERSON] є інвалідом 3 групи з 14.03.2023 по 01.04.2024, також вказала, що доводи відповідача про те, що він не має можливості сплачувати аліменти не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки останній є працездатним та має можливість працевлаштуватися на роботу, стягнення за виконавчими документами з нього не проводяться, щодо утримання непрацездатної матері, то відповідач є не єдиним сином, а ще має брата. Також позивач надала довідку з місця роботи щодо розміру її заробітної плати. Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 11 липня 2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено [PERSON] , [INFO] . 17.07.2023 до суду надійшла ще одна відповідь на відзив позивача, в якій викладені ти ж самі факти, що й в попередній відповіді. Позивач та 3-тя особа в судове засідання надали заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явися, причини неявки суду невідомі, про дату час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, у відзиві на позов та в попередньому судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності учасників справи. Суд, ознайомившись із позовною заявою, відзивом, відповіддю на відзив, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано. Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . На теперешній час син [PERSON] є повнолітнім і навчається на 2-му курсі денної форма навчання КЗОЗ «Богодухівський медичний фаховий коледж» Харківської обласної ради за спеціальністю 223 медсестринство лікувальна справа на контрактній основі ( строк навчання з 01.09.2022 по 30.06.2026 ), що підтверджується відповідними довідками в матеріалах справи. На підтвердження свого матеріального становища позивачем [PERSON] надана довідка КНП ХОР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 12.07.2023 № 100/03, в якій зазначено, що остання працює на посаді медичної сестри медичного відділення швидкої та невідкладної медичної допомоги відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги № 8 з 02.03.2022. Відповідачем надані відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 23.06.2023 , де зазначено, що з червня 2022 року інформація про його доходи - відсутня. Надана відповідачем довідка про доходи № 7475 9844 9845 1442 Головного управління Пенсійного фонду України підтверджує факт отримання його матір`ю [PERSON] пенсії в мінімальному розмірі. На підтвердження стану здоров`я матері відповідача надані виписки із медичної карти стаціонарного хворого № ІХ-220623/1538 та №2433 У відзиві відповідач зазначив, що на теперішній час не працює та не має можливості надавати матеріальну допомоги сину, який продовжує навчання, на підтвердження чого надані вищезазначені документи. Відомостей щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору суду не представлено. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України, обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року дитина має право на фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток. Відповідно до ст.28 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року дитина має право на освіту. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до абз.1 п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18-ть, але є меншим 23-ох років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 також зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц, підстави для відступу від яких - відсутні. Згідно ч.1 ст.200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, в частині 1 якої вказано, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Аналізуючи викладені вище правові норми, судом відзначається, що правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання дітей, більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими вказаний обов`язок встановлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справ в судовому засіданні. При визначенні розміру аліментів, відповідно до вимог ст.ст. 182, 200 СК України, судом враховуються матеріальне становище сторін, докази чого було надано сторонами, інші обставини, які впливають на висновки суду щодо доведеності існування потреби у матеріальної допомозі у період навчання [PERSON] , а також доведеності існування умов, за яких відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній доньці. Надану позивачем довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 700094 про встановлення [PERSON] 3 групи інвалідності суд приймає до уваги в якості доказу стану його здоров`я, проте в даній довідці не зазначено, що останній не повинен працювати, а наданий висновок про продовження навчання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В свою чергу, з урахуванням наданих відповідачем доказів на підтвердження його матеріального стану, які не спростовано позивачкою, судом встановлено, що відповідач [PERSON] на теперішній час не має фінансової можливості надавати допомогу повнолітньому сину [PERSON] у зв`язку з продовженням останнім навчання. Лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальну допомогу, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Будь-яких доказів на підтвердження, що відповідач [PERSON] працює або в нього є інші види доходу, з яких можливе стягнення допомоги на користь позивачки [PERSON] - в матеріалах справи відсутні. Водночас позивач не довела існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 Сімейного кодексу України, що її процесуальним обов`язком, зокрема, не надала суду будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність потреби в матеріальній допомозі сину саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/17. Позивач в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду доказів того, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітній донці, має у власності рухоме або нерухоме майно. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року за №640/21562/15-ц та від 29.08.2019 року за №405/8423/16-ц. Відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Суд констатує, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітньому чину, натомість є відомості про відсутність доходів у відповідача, та лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Окремо судом відзначається, що у разі зміни зазначених вище обставин та за умови наявності сукупності юридичних фактів, за яких виникає обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, той з батьків, з ким буде проживати повнолітня дитина має право звернення до суду, таким правом і на теперішній час наділена повнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , який має повну цивільну дієздатність, та може самостійно звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків ….. має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази та кожен окремо на їх достовірність, допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги - задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed