Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 09.07.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , яким просила: -визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом із нею [PERSON] ; -стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 3000,00 гривень, на кожного, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона є матір`ю малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З батьком дітей, [PERSON] , вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. Протягом останніх років, сімейне життя між ними поступово погіршувалося, почастішали непорозуміння, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На сьогоднішній день вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, тому шлюб носить суто формальний характер. Позивач та малолітні діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте, фактично проживають разом із нею за адресою [ADDRESS] , тому як вони змушені були залишити квартиру через агресію та домашнє насильство з боку Відповідача. При вирішенні питання щодо розірвання шлюбу у них з відповідачем виник спір щодо місця проживання дітей. Позивач неодноразово зверталася до Відповідача з проханням надання матеріальної допомагати на утримання спільних малолітніх дітей, на підтримання їх розвитку, виховання, навчання, проте, ніякої допомоги від нього немає й дотепер, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду також із позовом про стягнення аліментів. 16.08.2021 року відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовна заява [PERSON] не може бути задоволена з тих підстав, що його син [PERSON] повинен проживати разом із ним, тому що саме проживання сина з батьком відповідає інтересам дитини, син дуже прив`язаний до нього та хоче жити з ним, а розлучення дитини з батьком негативно вплине на його психологічний стан. Зазначає, що він має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання, у більшій мірі він бере участь у вихованні та житті дитини. Мати не приділяє дитині належної уваги, шкільним життям дитини не цікавиться, має неналежні умови проживання, не має матеріальної спроможності утримувати дитину, всіма необхідними речами він самостійно забезпечую сина, крім того мати не займається фізичним та моральним розвитком дитини. Також, з моменту народження дитини [PERSON] , [INFO] , у нього виник сумнів про те, що він є його сином. Причиною для таких сумніві є то що із позивачкою погіршилися подружні стосунки, непорозуміння та сварки, що мали тривалий характер, ставлять під сумнів наявність кровного споріднення між ним та дитиною, що і примусило його звернутися до суду з позовною заявою про оспорювання батьківства. Крім того, він заперечує стосовно тверджень позивача, що він жодного утримання на дітей не надає, оскільки після того як Позивач стала проживати окремо, він продовжує надавати дітям матеріальну допомогу, але, звісно ніяких розписок з колишньої дружини він не брав. Усі доводи позивача стосовно того, що жодної матеріальної допомоги на утримання дітей він не надає, не відповідають дійсності. Враховуючи зазначене, просив відмовити у задоволенні позову. 16.08.2021 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з батьком, яким він просить: визначити місце проживання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначає, що 26 лютого 2011 року він [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу із [PERSON] вони мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час проживає з відповідачкою. Під час вирішення питання щодо розірвання шлюбу з відповідачкою, він пропонував передати йому сина [PERSON] для утримання та виховання, однак відповідачка [PERSON] відмовилася. Однак він вважає її відмову безпідставною, оскільки він має роботу, стабільний дохід і постійне місце проживання, у більшій мірі він бере участь у вихованні та житті сина [PERSON] . У нього вдома створені необхідні умови для проживання, виховання, розвитку та утримання дитини. Він раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, не має хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебуває. Відповідач не може надати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення, оскільки не має стабільного доходу, належних умов проживання. Вважає, що саме проживання сина з батьком відповідає інтересам дитини, оскільки син дуже прив`язаний до нього та хоче жити з ним, а розлучення дитини з батьком негативно вплине на його психологічний стан. 22 вересня 2021 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] -адвоката Сметюх В.С. надійшла відповідь на відзив [PERSON] , в якій зазначено, що відповідачем [PERSON] не надано жодних належних чи допустимих доказів, в підтвердження своїх заперечень. Вимоги, на які посилається відповідач, є необґрунтованими, такими що суперечать фактичним обставинам та не засновані на законі. Протягом кількох років відповідача влаштовував факт не проживання з ним дітей і йому було достатньо просто час від часу навідуватися до них, аж поки позивач не звернулася до суду із даним позовом. Крім того, відповідачем не подано позову про оскарження факту батьківства і виключення інформації про батька з актового запису про народження молодшого сина. Щодо неналежних умов проживання Позивача з дітьми, то з цього приводу вже зазначалося позивачем у позові про те, що позивач вимушена була піти з дітьми проживати за іншою адресою, у зв`язку із агресивною поведінкою відповідача [PERSON] , який до речі залишився проживати у спільно нажитому майні із позивачкою. Позивач несе на собі весь тягар догляду за дітьми, виховання, навчання, лікування, задоволення емоційних потреб, а тому вважає справедливим призначити аліменти у твердій грошовій сумі по 3000 грн. на кожну дитину. 30 вересня 2021 року представником [PERSON] - адвокатом Осьмініним С.Д. було подано до суду заперечення, в якому представник зазначив, що посилання позивачки у відповіді на відзив про те, що відповідач не приділяв уваги їх старшому сину, відвідував його час від часу, та взагалі позивачка з синами була вимушена залишити квартиру через агресію та домашнє насильство з боку відповідача, вважає голослівними та такими, що порочать честь та гідність відповідача, оскільки не підтверджуються належними доказами. Натомість, тісні стосунки батька зі старшим сином, бажання батька брати активну участь у житті дитини, його піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, їх спілкування в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дитини, прояв інтересу до внутрішнього світу сина, підтверджуються скріншотами та фотокопіями загального відпочинку відповідача з сином. Крім того, [PERSON] проживав з відповідачем з літку 2019 року по квітень 2021 року. Він змушений був переїхати до батька, оскільки позивачка не запитавши згоди дитини перевела його в іншу школу (школа N51). Влітку 2021 року [PERSON] також проживав не з позивачкою, а з відповідачем, або у дитячому таборі. Однак, наприкінці серпня [PERSON] не зміг повернуться до відповідача, їх спілкування було обмежено позивачкою. Спілкуватися по телефону з сином відповідач також не має можливості, так як розмова контролюється позивачкою або її матерію, припиняється на їх розсуд. До звернення до суду із даним позовом про стягнення аліментів позивачка взагалі в житті [PERSON] брала досить посередню участь, здебільшого на вихідних обидві дитини перебували у батька. Щодо висловлювання позивачки про агресію та домашнє насильство з боку [PERSON] , то тут необхідно зазначити, що про факт домашнього насильства позивачка мала право звернутися до поліції, на підставі її заяви повинне бути проведено розслідування за результатами якого встановлено вчинення насильства, а саме вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру про що винесено відповідне рішення компетентного органу. Однак, позивачкою подібного рішення не надано, що розцінюється відповідачем як свідомий наклеп на нього з метою ввести суд в оману. 17 травня 2023 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої збільшила позовні вимоги в частині суми аліментів, заявлених до стягнення. Просила стягнути із [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 25 000 грн. щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Обґрунтувала збільшення позовних вимог тим, що згідно витребуваних із банківських установ доказів, а саме інформації щодо руху коштів по рахункам [PERSON] у банку ПАТ «Банк Восток» вбачається, що відповідач з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року отримав дохід у розмірі 1 432 284 грн. Таким чином, у місяць відповідач отримував 75 383, 37 грн. 1/3 частка (на двох дітей) від доходу відповідача складає приблизно 25 000 грн. 18 травня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Осьмінін С.Д. подав до суду заяву про зміну предмету позову, якою просив: визначити місце проживання малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , місце проживання, з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . 15 червня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Осьмінін С.Д. подав до суду відзив на заяву позивачки [PERSON] про збільшення позовних вимог. У поданому відзиві представник заперечує проти вимог позивача щодо збільшення розміру аліментів, та просить суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначає, що після розірвання шлюбу менший син [PERSON] залишився проживати з позивачкою за первісним позовом, старший син [PERSON] , періодично проживає, то з відповідачем [PERSON] , то з позивачкою. Протягом всього часу, від початку судового процесу про розірванню шлюбу і до сьогодні, [PERSON] продовжує піклуватися про дітей, матеріально забезпечує їх всім необхідним, купує одяг, взуття, шкільне обладнання, іграшки, оплачує щомісячну абонентську плату на мобільний зв`язок, оплачував відпочинок за кордоном старшому сину, що підтверджується доказами, а саме різними чеками, квитанціями (які йому вдалося зібрати) більшість з дитячого супермаркету «Антошка», які підтверджують його відповідальну фінансову участь в забезпеченні потреб дітей. Так, у 2021 році він витратив на утримання дітей суму в розмірі - 28 361,00 грн. В тому ж році в кінці липня 2021 року, коли відповідачка за зустрічним позовом вже звернулася до суду з первісним позовом, зазначаючи, що він ухиляється від утримання дітей, він придбав старшому сину електросамокат за 8 799,00 грн. та ноутбук за 25 680,00 грн., про що свідчать квитанції надані [PERSON] до матеріалів справи. Ці покупки не включені до загального розміру витрат на дітей у 2021 році. Крім цього, будучи вже в процесі розірвання шлюбу, [PERSON] повністю оплатив путівку на відпочинок в дитячому таборі в Затоці старшому сину [PERSON] в розмірі 14 916,00 грн., що підтверджується скріншотом листування з компанією Стартайм (Star time), яка займалася організацією відпочинку дітей. У 2022 році [PERSON] витратив на утримання дітей суму в розмірі 27 015 грн., в 2023 році - 3765, грн. Також, в травні 2022 році [PERSON] організував відпустку для старшого сина, яка планувалась поїздкою за кордон в дитячий табір м. Валенсія (Іспанії), де він повістю брав на себе всі фінансові витрати, та навіть перерахував аванс (завдаток) у розмірі 3600 грн., компанії Стартайм (Star time), яка займалась організацією даного туру, однак позивачка за первісним позовом не надала згоду, аргументувала це тим, що син сам відмовився від поїздки. Вище згадані витрати на дітей, це тільки та невелика частина, яку він може підтвердити в суді документально, тому як в нього не збереглись всі чеки, квитанції, по оплаті розваг дітей, витрат на харчування в кафе і т.д. Доводи позивачки за первісним позовом, що він не допомагає їй матеріально утримувати дітей та не бере участі у їх вихованні, не відповідають дійсності, та спростовуються письмовими доказами наданими стороною відповідача у даній справі. [PERSON] добросовісно виконував свій батьківський обов`язок щодо утримання дітей, жодним чином не ухилявся від його виконання, виходячи з своїх фінансових можливостей та потреб дітей. В своїй позовній заяві позивачка заявила вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі по 3000,00 грн., щомісячно, на кожну дитину. Після отримання інформації щодо руху коштів на його банківських рахунках, позивачка збільшила свої позовні вимоги в частині стягнення аліментів до 25 000,00 грн. щомісячно на обох дітей. При цьому, що в першому випадку, з позовною заявою, що в другому - з заявою про збільшення позовних вимог позивачка за первісним позовом, не підтвердила жодним письмовим доказом витрати на дітей в розмірі 50 000,00 грн. щомісячно. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. При цьому, обов`язком особистим індивідуальним, а не солідарним. Тобто, обов`язок утримувати дітей лежить не тільки на [PERSON] , а і на позивачці за первісним позовом, як матері дитини. Заявляючи позовну вимогу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей в розмірі 25 000,00 грн., щомісячно, позивачка повинна довести суду свої витрати на дітей у розмірі вдвічі вищому, тобто 50 000,00 грн. Але, позивачка не надала суду доказів своїх розрахунків, жодних документів, які б підтверджували витрати на дітей на таку велику суму. Розмір аліментів, визначений позивачкою за первісним позовом - 25 000,00 гривень, є значно завищеним і належними письмовими доказами нею не обґрунтований. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28.07.2021 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2021 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] . Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2021 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 30 травня 2022 року провадження по цивільній справі було зупинено до розгляду Суворовським районним судом м. Одеси справи №521/12088/121 за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 06 грудня 2022 року провадження по цивільній справі поновлено. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16 січня 2023 року за клопотанням представника позивача, було витребувано інформацію щодо банківських рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] . Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 18 травня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 15 червня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалами Суворовського районного суду м.Одеси від 11.07.2023 року, 27.09.2023 року - задоволено клопотання представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Осадчого П.Ю. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 23 жовтня 2023 року додатково було витребувано у Публічного акціонерного товариства «БАНК ВОСТОК», інформацію щодо банківських рахунків відкритих на ім`я [PERSON] та наявності коштів на зазначених рахунках за період з 2021 року по 16.02.2023 року. Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: за клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із не виконанням ухвал суду про витребування доказів; у зв`язку із необхідністю забезпечення явки дітей до судового засідання; у зв`язку із закриттям підготовчого судового засідання. ІІІ. Позиції сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Приймаючи участь у попередніх судових засіданнях, просила її позов задовольнити, та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Зазначила, що діти не проживали більшу частину часу із батьком, як він зазначає. У 2017 році всі вони ще проживали в одній квартирі. У 2018 році вона орендувала квартиру поряд, діти проживали із нею. У 2019 році вона переїхала до матері, разом із дітьми. Ігор 1,5 роки із батьком не проживав, як зазначає [PERSON] , це не відповідає дійсності. Позивачка працює, отримує заробітну плату, займається вихованням та розвитком дітей, для них створені всі умови для проживання. У судове засідання з`явився представник [PERSON] - адвокат Гареєв Є.Ш., який первісні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові, заяві про збільшення позовних вимог. Акцентував увагу на тому, що доводи відповідача [PERSON] , зазначені ним у судовому засіданні, є необґрунтованими, не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами. Діти проживали із матір`ю, та саме з нею слід визначити їх місце проживання. В свою чергу, можливість сплати [PERSON] суми аліментів у заявленому розмірі підтверджується банківськими виписками з його доходами, за останній період часу. При цьому, стверджуючи про наявність витрат, та неможливість врахування зазначених у виписках доходів як чистого прибутку, [PERSON] так і не надав суду доказів таких витрат. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову [PERSON] , зустрічну позовну заяву підтримав, наполягав на її задоволенні, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на первісний позов, та зустрічній позовній заяві. Зазначив, що старший [PERSON] довгий період часу проживав лише з ним, коли жінка пішла, це приблизно 1,5 роки. З середини 2018 року по кінець 2021 року [PERSON] проживав із ним. [PERSON] проживав із матір`ю. Періодично також йому залишали [PERSON] . Він постійно утримує дітей, купує все необхідне, починаючи від речей, закінчуючи витратами на їх розвиток та розваги. Він їх повністю утримує. Умови проживання у нього кращі ніж у [PERSON] , він проживає в окремій квартирі, де для дітей є все необхідне. Він є ФОП, перебуває на спрощеній системі оподаткування, має дохід, разом із тим, суми надходжень, які зазначені у виписках банку, не є його чистим прибутком, оскільки з наведених надходжень він несе значні витрати. Бувають такі періоди, коли він взагалі не отримував прибуток. В середньому, його дохід від 10 до 70 тис. грн. на місяць. Представник [PERSON] - адвокат Осьмінін С.Д. просив відмовити у первісному позові [PERSON] , та задовольнити зустрічний позов. Зазначив, що проживання з батьком буде доцільнішим, оскільки оточення матері не підходить для дітей, для їх розвитку. Матеріальний стан батька кращий, як і умови проживання. Діти, висловлюючи свою думку щодо місця проживання, були під впливом матері. Позовні вимоги про стягнення аліментів у розмірі 25 000 грн. є необґрунтованими жодними доказами. Представник [PERSON] - адвокат Осадчий П.Ю. просив відмовити у первісному позові [PERSON] , та задовольнити зустрічний позов. Зазначив, що проживання дітей з батьком буде відповідати інтересам дітей. Щодо розміру заявлених до стягнення аліментів зазначив, що за основу розміру прибутку [PERSON] не можуть братися виписки з Банка, оскільки він як ФОП, перебуваючи на спрощеній системі, несе також витрати, які не враховані [PERSON] . В свою чергу, матеріали справи не містять жодних доказів тому, що [PERSON] працює, який прибуток отримує, а це має значення для розгляду справи, оскільки батьки в рівних частках повинні нести витрати на дітей. Також, відсутні докази розміру витрат на дітей. Зауважив на тому, що позивачка визначила суму стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, хоча здебільшого по такій категорії спорів, коли відповідач є ФОП, позивачі просять стягнути певну частку від всіх доходів, що було би більш логічним. Також, [PERSON] не довела необхідність стягнення саме заявленої суми аліментів, вона плутає аліменти із додатковими витратами, визначаючи суму до стягнення. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради та орган опіки та піклування Хаджибеївської районної адміністрації Одеської міської ради,не забезпечили участь своїх представників до судового засідання, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Малолітній [PERSON] , будучи заслуханим у судовому засіданні, за участю органу опіки та піклування, адвокатів сторін, зазначив що йому 11 років, він навчається у 6 класі, нормально навчається, йому подобається малювати, він займався дизайном, його цьому навчала мати, наразі він займається самбо, відвідує Айс-Теп (школа програмування ігр). Він проживає з мамою, бабусею, прабабусею, його ніхто не ображає, йому комфортно проживати з матір`ю, створені необхідні умови для проживання, у нього є окреме ліжко. У батька він останній раз був під-час канікул у 2023 році, з мамою та батьком добрі відносини. З мамою - він частіше в будні дні, з батьком - у більшості випадків на вихідних. Шкільні заняття він робить у більшості випадків з бабусею. Він хотів би щоб залишилось так як є, щоб він постійно проживав з матір`ю та зустрічався з батьком. На запитання суду, чи не говорили батьки відповідати судді на запитання певним чином, зазначив що один раз батько говорив. На літо з батьком вони планували розважатися. Батько його багато чому навчив. З батьком - вони відвідують кафе, басейн, розважаються. З мамою - можуть в парк сходити, дома грають в різні ігри. Зазначив, що був інцидент, де батько його захистив від хлопця, який його ображав. Малолітній [PERSON] , будучи заслуханим у судовому засіданні, за участю органу опіки та піклування, адвокатів сторін, зазначив що йому 6 років, до школи ще не ходить, проживає з мамою. Мама сказала сказати в суді, що він хоче проживати з мамою, а до батька їздити. На запитання судді, а чого він сам бажає, зазначив що він бажає сам визначатись, з ким проживати, бажає проживати і з мамою, і з папою, він бажає щоб вони примирилися. На папу він образився, оскільки папа знімав його на камеру, щоб показати в суді, і щоб він не побачився з мамою. З мамою йому комфортно проживати. На запитання судді, чи буде йому комфортно, якщо він буде постійно проживати з батьком, а з мамою періодично зустрічатись, зазначив що не дуже це буде для нього комфортно. На запитання судді, чи буде йому комфортно, якщо він буде постійно проживати з мамою, а з батьком періодично зустрічатись, зазначив що так буде комфортно, оскільки з батьком він і так бачився лише на вихідних. На пропозицію адвокатів Карпова Д.О., суддя попросила [PERSON] надіслати батьку смс-повідомлення, з телефона, з яким він перебував у судовому засіданні, для перевірки того, чи може [PERSON] писати смс-повідомлення. [PERSON] не зміг написати смс-повідомлення, однак зміг направити матері на її номер смайлики у вигляді серця, а батьку почав набирати на телефоні монстрів. На запитання суду, чому монстрів, пояснив що ображається на батька, не вірить що він його любить. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Заслухавши доводи та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов до наступних висновків. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визначення місця проживання дітей, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 26 лютого 2011 року сторони уклали шлюб, який було зареєстровано Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції про що зроблено актовий запис № 94. Від шлюбу у сторін були народжені діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Відповідно до Акту про фактичне проживання від 07.07.2021 року складеного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та засвідченого в.о директора ЖКС «Черьомушки» Білюченко О.А., [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] , з червня 2020 року проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки від 14.06.2023 року [PERSON] та [PERSON] тренуються у групі самбо в спортивному клубі «Спорт-Фактор». Клуб знаходиться за адресою: вул. Багрицького, 12а. Тренер - майстер спорту України з боротьби самбо [PERSON] . Згідно копії договору № 131026489 від 19.06.2023 року, між ФОП [PERSON] та [PERSON] досягнуто домовленостей про навчання [PERSON] комп`ютерній грамоті, згідно з навчальною програмою та графіком занять «Літнього комп`ютерного табору». Згідно рахунку-фактури [PERSON] сплатила за послуги, згідно рахунку №131026489 від 19.06.2023 року, за [PERSON] . Матеріали справи також містять докази надані [PERSON] : -фото малолітніх дітей, на яких вони грають в ігри, у тому числі з батьком; -скріншоти переписки батька з дітьми; -копії фіскальних чеків про придбання іграшок, дитячого одягу, ліжка, матраца, шафи, електросамоката, комп`ютера, за період з 2020 року по 2023 роки; -копію скріншота з сайта STAR TIME, та скріншоти переписки з приводу відпочинку дитини в дитячому таборі; -відеозапис, оглянутий у судовому засіданні, на якому [PERSON] зазначає що бажає залишитись із батьком; Згідно висновку Органу опіки та піклування Хаджибеївської (Малиновської) районної адміністрації Одеської міської ради від 12.09.2022р. № 1743/0120, третя особа на підставі наданих документів та враховуючи результат бесіди з матір`ю дітей та батьком, обстеження житлово - побутових умов проживання,вважає доцільним визначити місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Обґрунтований Висновок наступним: відносини між батьками дітей не склалися, та рішенням Суворовського суду м. Одеси від 07.10.2021 (справа № 523/12536/21), шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Мати дітей - [PERSON] , звернулась до служби у справах дітей Одеської міської ради з заявою про визначення місця проживання малолітніх, з нею. Малолітні [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , але проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження умов проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] від 04.07.2022, складеного службою у справах дітей Одеської міської ради, для дітей створені належні умови для виховання та розвитку. Відповідно до довідки Одеської загальноосвітньої школи № 51 І-III ступенів Одеської міської ради Одеської області від 02.06.2022 №81, [PERSON] навчається в 5 класі вищезазначеного учбового закладу. Відповідно до довідки Одеського закладу дошкільної освіти «Ясла- садок» № 77 Одеської міської ради від 22.06.2022 № 28/01-15, [PERSON] , відвідує Одеський ЗДО № 77. Згідно з довідкою про доходи, [PERSON] працює у ФОП [PERSON] та займає посаду дизайнер-виконавець графічних робіт. Згідно з характеристикою з місця роботи від 15.06.2022, [PERSON] характеризується позитивно. Батько дітей - [PERSON] , звернувся до служби у справах дітей Одеської міської ради до визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , разом з ним, а щодо до молодшого сина [PERSON] , він не заперечує, щоб він проживав з матір`ю, тому що він не є біологічним батьком. На теперішній час, справа щодо встановлення батьківства розглядається у суді. [PERSON] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов, за вищезазначеною адресою, від 08.07.2022, складеного службою у справах Одеської міської ради, житлово-побутові умови задовільні, для дітей є все необхідне. Відповідно до листа Центру соціальних служб Одеської міської ради .07.2022 № 04/01-1633, фахівцями Центру 12.07.2022 було проведено бесіду з батьком дітей, [PERSON] , та з`ясовано, що батько малолітнього [PERSON] , вільно спілкується та бачиться з сином та бажає щоб [PERSON] проживав з ним. Відповідач офіційно працює, має дохід, раніше не судимий, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, не має хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебуває. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). Право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 204/8432/19 (провадження № 61-14486св21) зазначено, що: «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. […] У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21) зазначено, що: «Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зазначено, що: «Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20). Суд виходить із того, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь - яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). За даних обставин судом встановлено, що як батько [PERSON] , так і мати [PERSON] здатні забезпечити належні умови для виховання та розвитку дітей, батьки займаються розвитком та вихованням дітей. Як батько, так і мати працюють, мають дохід. Малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із матір`ю, зокрема з червня 2020 року за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується актом про фактичне проживання від 07.07.2021 року, складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та засвідченого в.о. директора ЖКС «Черьомушки» Білюченко О.А. При цьому, до доводів [PERSON] про те, що старший [PERSON] довгий період часу проживав лише з ним, коли жінка пішла, це приблизно 1,5 роки, з середини 2018 року по кінець 2021 року, суд ставиться критично, оскільки ці доводи не підтверджені жодними належними доказами по справі, спростовуються актом про фактичне проживання від 07.07.2021 року. В свою чергу, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що малолітні діти мають добрі відносини із батьком [PERSON] , він приймає участь у їх вихованні. Під час заслуховування судом пояснень та думок малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , з приводу спору щодо місця проживання з батьком або з матір`ю, судом було встановлено, що безсумнівно на дітей впливають напружені, неприязні відносини між батьком та матір`ю, також батьки як [PERSON] , так і [PERSON] намагались впливати на дітей. Зокрема, у судовому засіданні на запитання суду, чи не говорили батьки відповідати судді на запитання певним чином, малолітній [PERSON] зазначив, що один раз батько говорив. В свою чергу, малолітній [PERSON] також зазначив, що мати сказала сказати в суді, що він бажає проживати з матір`ю та зустрічатись із батьком. Суд зауважує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права. Враховуючи думки дітей, суд також розуміє, що малолітні діти є вразливі до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховує всі обставини, що могли спричинити формування саме таких думок у дітей, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вони в силу малолітнього віку неспроможні надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на них. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення способу участі батька у вихованні дітей, з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності. Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 26.04.2023 року за результатами розгляду справи № 520/17217/13-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді справи. Разом із тим, суд констатує, що у судовому засіданні, за наслідком бесіди, малолітні діти безсумнівно висловили своє особисте бажання постійно проживати із матір`ю, продовжуючи спілкування і зустрічі з батьком. Суд у даному випадку враховує думки дітей, оскільки вони говорили чітко, без сумнівів, не були зажаті або схвильовані, розповідали багато подробиць їх життя, захоплень. В свою чергу, їх відкриті розповіді про те, що батько та мати намагались їх налаштувати на свій бік, лише свідчать про те, що на остаточну думку дітей батьки вплинути так і не змогли, а тому вони висловили у судовому засіданні свою особисту думку. В контексті висновку суду, зробленого після спілкування з дітьми, наданий [PERSON] видеозапис, оглянутий у судовому засіданні, на якому малолітній [PERSON] зазначає що бажає залишитись із батьком, не має для суду доказового значення, та не може слугувати підставою для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] із батьком. Одночасно, відповідно до частини шостої статті 19 СК України, по даній справі суд враховує висновок Органу опіки та піклування Хаджибеївської (Малиновської) районної адміністрації Одеської міської ради від 12.09.2022р. № 1743/0120, який вважає доцільним визначити місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , оскільки він є достатньо обґрунтованим, не суперечить інтересам дітей. У суду відсутні правові підстави не враховувати наведений Висновок. Судом не встановлено таких обставин, а [PERSON] не надав належних доказів тому, що поведінка чи дії матері дітей, визначення їх проживання з нею, можуть суперечити їх інтересам або впливати на них негативно, перешкоджати їх фізичному та духовному розвитку. Малолітні діти проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому для зміни їхнього проживання вагомі підстави відсутні. При цьому, судом не встановлено обставин, які б давала підстави для висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком, що фактично приведе до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний влив на них. Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного суду, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року у справі № № 542/1428/18. У контексті першочергового врахування інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, суд встановив, що визначення місця проживання дітей разом із матір`ю відповідатиме їхнім інтересам, не призведе до зміни їх усталеного способу життя і не завдасть психологічної травми, у зв`язку з відсутністю необхідності зміни їхнього постійного місця проживання. З огляду на викладене, врахувавши наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей, який вони у досудовому порядку вирішити не змогли, психофізіологічні особливості дітей, їх думку щодо місця проживання, висновок органу опіки та піклування, виходячи з балансу інтересів дітей та батьків, з найкращих інтересів дітей, суд дійшов висновку про те, що встановлення місця проживання дітей з матір`ю буде максимально відповідати інтересам дітей. В свою чергу, до доводів [PERSON] з приводу того, що він має окреме житло, постійний дохід, з матеріальної та побутової точки зору зможе краще забезпечити умови проживання дітей, суд ставиться критично. Суд зазначає, що згідно Акта обстеження умов проживання малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] від 04.07.2022, складеного службою у справах дітей Одеської міської ради, на який міститься посилання у Висновку Органу опіки та піклування Хаджибеївської (Малиновської) районної адміністрації Одеської міської ради від 12.09.2022р. № 1743/0120, для дітей створені належні умови для виховання та розвитку за місцем проживання з матір`ю. В свою чергу, матеріально - побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків із виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року по справі № 182/2037/17, від 15.06.2022р. по справі №753/572/20. При цьому суд зазначає, що визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливає на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Указане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20). Разом із цим, суд наголошує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дітьми, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, як буде найкраще для дітей, суд вважає, що на даний час проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , буде відповідати саме інтересам дітей, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному, а відтак заявлений первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей, в твердій грошовій формі у розмірі 25 000,00 грн., на обох дітей, суд зазначає наступне. За твердженням позивача, зазначеними у позові, відповідач [PERSON] не виконує своїх обов`язків щодо утримання малолітніх дітей, які проживають з нею. З цього приводу суд зазначає, що матеріали справи містять докази тому, що [PERSON] матеріально певним чином допомагав своїм дітям, шляхом купівлі їм одягу, взуття, електросамоката, ноутбука, оплати літнього табору, купівлі техніки необхідної для їх розвитку, іграшок, оплачував абонентську плату на мобільний зв`язок. В свою чергу, доказів того, що він надавав грошові кошти матері дітей [PERSON] , на утримання дітей, з якою вони проживають, матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За положеннями ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до положень ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Пред`явлення до суду позову про стягнення аліментів вказує на те, що сторони як батьки дітей не досягли домовленості щодо способу виконання ними обов`язку утримувати дітей. Позов до суду подано матір`ю, з якою проживають малолітні діти, відтак право вибору способу стягнення аліментів належить саме [PERSON] , вимоги якою заявлено про присудження аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, за рішенням суду кошти на утримання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] підлягають присудженню у твердій грошовій сумі. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення суми аліментів у розмірі 25 000 грн., на двох дітей, представник позивача - адвокат Гареєв Є.Ш. зазначив, що аналіз руху коштів по рахунках у ПАТ «Банк Восток» свідчить про те, що з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року він отримав дохід у розмірі 1 432 284 грн. Таким чином, у місяць відповідач отримував 75 383, 37 грн. Відповідно, 1/3 частка (на двох дітей) від доходу відповідача складає приблизно 25 000 грн. Обґрунтовуючи свої заперечення проти заявленої до стягнення суми аліментів, відповідач [PERSON] та його адвокати Осадчий П.Ю та [PERSON] посилались на те, що у відповідача мінливий заробіток. Зазначені у виписках про рух коштів суми не є його чистим доходом, оскільки діяльність ФОП передбачає також і несення значних витрат. У судовому засіданні адвокати обох сторін також надавали своє тлумачення змісту ст. 195 Сімейного кодексу України, та можливості її застосування до спірних правовідносин. Відповідно до ч.2 ст. 195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. З цього приводу суд зазначає, що ч.2 ст. 195 Сімейного кодексу України регулює питання визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу). У даному випадку, позивач обрала спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, також не йде мова про визначення заборгованості за аліментами, що на думку суду виключає можливість застосування до спірних правовідносин ч.2 ст. 195 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року у справі №759/10277/18). Відповідно до ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»: максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50% заробітної плати цієї особи. Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет», мінімальна заробітна плата станом як на час звернення до суду із позовом (09.07.2021 року) так і на момент розгляду справи становить 6500,00 гривень. 50% від 6500,00 гривень складає 3250,00 гривень. Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет», прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 2618,00 гривня. При ухваленні рішення про стягнення аліментів на дитину суд керується, насамперед, інтересами дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення. У судовому засіданні встановлено, що батько дітей [PERSON] зареєстрований фізичною особою - підприємцем, перебуває на спрощеній системі оподаткування, працює за договорами, надаючи IT послуги. Згідно норм Податкового кодексу України фізична особа-підприємець, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, веде спрощений облік доходів і витрат. Для таких осіб не передбачено визначення чистого доходу (лист ДФС від 11.11.2015 № 10480 / П / 99-99-17-02-02-14), що в свою чергу ставить в скрутне становище не тільки платника, а й одержувача аліментів. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] має постійний дохід, що підтверджується виписками по його рахунках з банківських установ, а також наданими ним суду чеками витрат на дітей (купівля одягу, іграшок, ноутбука, електросамоката, оплата за дитячий табір, тощо). Згідно витребуваних судом доказів із банківських установ України, а саме інформації щодо відкритих рахунків на ім`я [PERSON] , останній відкрив рахунки у наступних банках: - ПАТ «Банк Восток». Суду надано диск, на якому міститься виписка, рух коштів по рахунках за період з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року; - АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», суду надано виписку по рахунках за період з 09.07.2021 року по 16.01.2023 року. Випискою про рух коштів ПАТ «Банк Восток» вбачається, що відповідач з 20.07.2021 року по 05.01.2023 року, за 19 місяців отримав дохід у розмірі 1 432 284 грн. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] не надав суду доказів наявності на його утриманні інших дітей, непрацездатних батьків тощо, доказів розміру отримуваних доходів та витрат, про які зазначав у судовому засіданні. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Виходячи із наведеного, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дітей, матеріальне становище [PERSON] , не підтвердження [PERSON] необхідності витрат на дітей у розмірі 50 000 грн., суд вважає що стягнення з нього на утримання малолітніх дітей по 5000,00 гривень, щомісяця, до досягнення дітьми повноліття, буде забезпечувати гармонійний розвиток дітей та відповідати матеріальному стану [PERSON] . При цьому, суд вважає необґрунтованою заявлену [PERSON] суму аліментів в розмірі 25000 грн. на утримання двох неповнолітніх дітей, щомісяця, оскільки її розмір не підтверджено належними та допустимими доказами, враховуючи перебування [PERSON] як ФОП на спрощеній системі оподаткування. Суд виходить із того, що кожен з батьків повинен приймати рівну участь у духовному розвитку та матеріальному забезпеченні дитини. Суд зазначає, що вищевказана сума аліментів у розмірі по 5 000 грн., щомісячно, на кожну дитину, відповідає матеріальному стану та фінансовим можливостям [PERSON] , а також є достатньою для задоволення належного рівня життя малолітніх дітей, для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч.1 ст.192 СК України). Згідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід присудити з 09.07.2021 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Крім цього, враховуючи норми ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави та на користь [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial