Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

12 липня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації посилаючись на те, що він працює начальником відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 1991 року. В 2021 році отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, здійснює представництво інтересів залізниці у судах як адвокат. 09.03.2023 року Козятинським міськрайонним судом Вінницької області ухвалено рішення у цивільній справі № 133/3955/21, яким відмовлено у позові [PERSON] до АТ «Українська залізниця» регіональна філія «Південно-Західна залізниця» виробничий підрозділ Козятинська дирекція залізничних перевезень про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення працівника від роботи та поновлення на роботі. У вказаній справі представником залізниці був позивач, а представником [PERSON] , був відповідач. Після ухвалення вказаного рішення на адресу виробничого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень надійшла апеляційна скарга, яка містилася у конверті за підписом представника [PERSON] , [PERSON] . Адресатом на конверті зазначено виробничий підрозділ залізниці, а тому конверт розпечатувала секретар дирекції і далі надала його разом із вкладанням керівнику підрозділу, який після ознайомлення із змістом тексту, розписав до юридичного відділу. В юридичному відділі працює три працівники. На час надходження вказаного листа позивач перебував у відрядженні, а тому розпечатаний конверт було передано працівникам які працюють у відділі. Таким чином, з текстом апеляційної скарги ознайомилися секретар, начальник підрозділу, працівники юридичного відділу. 18.05.2023 року після повернення з відрядження колеги передали зазначений конверт позивачу. При цьому повідомили, що підписант листа у тексті застосував образливі слова в адресу позивача. Ознайомившись з текстом листа був прикро вражений. В апеляційному суді [PERSON] , не був допущений до участі справи із-за відсутності адвокатського свідоцтва. Рішенням апеляційного суду рішення Козятинського міськрайонного суду скасовано, апеляційна скарга [PERSON] задоволена. Після цього перебуваючи на робочому місті у телефонному режимі отримав прохання від колег зайти до юристів. Зайшовши до них отримав конверт, який був розпечатаний, як встановлено даний конверт передано начальником відділу кадрів підрозділу. У вказаному конверті знаходилися Доповнення до апеляційної скарги від 19.05.2023 року за підписом [PERSON] , в додатках до Доповнень знаходився лист з образливими та нецензурною лексикою. Зважаючи на вищезазначене вважає, інформація поширювалася щодо нього, має негативний характер та порушує його немайнові права та не є оціночним судженням, а є прямою образою, тому обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Внаслідок порушення його прав має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює у 150 000 грн та є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, відтак розумною та справедливою. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 15.08.2023 року, через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що у позивача відсутнє поняття «сумлінніст», «совість». Своїми діями [PERSON] , всіляко намагався фальсифікувати різні факти щоб отримати рішення на свою користь. Своїми протизаконними діями спровокував даний інцидент. В задоволені заяви просить відмовити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також не заперечував щодо написання апеляційної скарги та доповнень до апеляційної скарги зі змістом висловлень які вважає оціночними. Заслухавши вступне слово позивача, відповідача, показання свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), статтею 277 ЦК України кожному гарантується право на спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Зазначена стаття Конвенції передбачає право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду начальника відділу координації правової роботи підрозділів юридичної служби АТ «Українська залізниця» регіональна філія «Південно західна залізниця». 16 травня 2023 року на адресу виробничого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшла апеляційна скарга на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 09.03.2023 року у справі № 133/3955/21 за позовом [PERSON] до АТ «Українська залізниця» регіональна філія «Південно західна залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення працівника від роботи та поновлення працівника на роботі, яким в задоволені позову [PERSON] було відмовлено. При розгляді даної справи в суді, інтереси позивача [PERSON] , здійснював представництво [PERSON] , відповідач по справі, зі сторони підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» інтереси представляв позивач по справі [PERSON] , який є адвокатом. З тексту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем [PERSON] , були зазначені образливі слова в сторону позивача [PERSON] , застосовано нецензурну лайку. Також, [PERSON] , додатково на адресу підприємства були надіслані Доповнення до апеляційної скарги, де містився лист за підписом правозахисника [PERSON] в якому була зазначена нецензурна лексика та образливи слова на адресу позивача. Про дані факти відповідач не заперечував і підтвердив, що дійсно ним при написанні апеляційної скарги та доповнень, були зазначені вказані слова але вважає їх оціночними. За приписами ст.ст. 277, 297 та 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року .№1, поняття «честь» та «гідність» дається в такому визначенні: Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків». Негативною вважається інформація, в якій стверджується про порушення особою зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи" (далі - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються в суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Також п. 19 Постанови роз`яснено судам, що відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З матеріалів справи та показань свідків вбачається, що відповідач публічно з використання нецензурної лексики повідомив інформацію стосовно позивача, яка принижує його честь і гідність, а також вчинив протиправні дії, які принижують його як особистість. Вказане також не заперечується самим відповідачем. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному громадянинові гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням такої інформації. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За таких обставин суд вважає, що слід визнати інформацію поширену [PERSON] в апеляційній скарзі від 05.04.2023 року та доповненнях до апеляційної скарги від 19.05.2023 року у справі № 133/3955/21 такою, що принижує честь і гідність останнього. Частиною 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Вказана позиції також висловлена в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи" (п.п. 19 та 27). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5). Згідно п. 4 Постанови, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, позивачем при подачі позову так і в ході його розгляду не було надано суду належних доказів щодо розміру визначеного морального відшкодування (характер психологічного стресу, який ним було отримано, характер та тривалість вимушених змін в його житті, перенесених ним психоемоційних та моральних страждань), а тому в цій частині вимоги позову до задоволення не підлягають . Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема: витрат на правову допомогу, витрат сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду та ін. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені ним та документально підтвердженні витрати на оплату судового збору в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial