Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Позивач Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в обґрунтування позову зазначивши наступне. Позивач у період з 01.06.2015 року по 31.10.2021 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , які у свою чергу належним чином не здійснювали оплату за отримані послуги. 22.11.2019 року між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON] було укладено Договір реструктуризації заборгованості № 186/06, умови якого відповідачем не виконано. За викладених обставин за відповідачами за вказаний період виникла заборгованість на загальну суму 54 438,28 гривень, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів, а також просить покласти на відповідачів судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 гривень. Ухвалою суду від 09.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 05.10.2023 року, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, позовну заяву було залишено без руху, на виконання якої представником позивача 30.10.2023 року подано відповідне клопотання про усунення недоліків позову та уточнену позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Заяв по суті справи сторонами не подавалося. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, у позові, наполягаючи на позовних вимогах, просила провести розгляд справи у її відсутність. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник проти позову заперечували, суду подано заяву про застосування позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач у справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18), відповідач [PERSON] - за адресою: [ADDRESS] (а.с. 75). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] є користувачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються позивачем за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено наданими позивачем доказами та не спростовано відповідачами. Згідно з довідкою Концерну «Міські теплові мережі» за період з 01.06.2015 року по 31.10.2021 року за особовим рахунком № [NUMBER] позивачем нараховано вартість послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються відповідачам, заборгованість по яким становить 54 438,28 гривень та яку позивач просить стягнути з відповідачів у судовому порядку. (а.с. 6) В ході розгляду справи відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом встановлено, що 22.11.2019 року між Концерном «Міські теплові мережі» та [PERSON] було укладено Договір № 186/06 про реструктуризацію заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води станом на 01.11.2019 року у розмірі 45 844,51 гривень (п. 1.1), згідно з п. 1.2 якого встановлено графік здійснення платежів. (а.с. 10) Згідно з п. 2.2.2 Договору, Підприємство має право звернутися із позовом до суду про стягнення непогашеної суми реструктуризованої заборгованості у разі дострокового розірвання договору про реструктуризацію. Згідно з п. 4.2 Договору, у разі несвоєчасного або у неповному обсязі внесення протягом трьох місяців громадянином платежів із погашення простроченої заборгованості дія цього Договору припиняється з першого числа місяця, наступного за розрахунковим. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж реструктуризованої заборгованості згідно із графіком здійснення платежів із реструктуризації заборгованості (Додаток № 1 до Договору № 186 від 22.11.2019 року) відповідачем здійснено у лютому 2020 року, від якої, у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язання щодо погашення заборгованості слід обчислювати строк позовної давності. Позивач звернувся до суду з даним позовом 02.06.2023 року, про що свідчить вхідний штамп на першому аркуші позову, тобто з пропуском строку позовної давності. Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даним позовом в частині стягнення реструктуризованої заборгованості з відповідачів на час його подання до суду сплинув. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми реструктуризованої заборгованості з відповідачів у розмірі 45 844,51 гривень, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. В іншій частині позовні вимоги, заявлені у межах строку позовної давності, про стягнення суми заборгованості, яка згідно із розрахунком позивача становить 8 593 гривні 77 копійок (а.с. 7), є обґрунтованими і підлягають задоволенню, у зв`язку із наступним. Відповідно до ст. 9 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Статтею 12 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019 року, дія цього Порядку поширюється на споживачів, виконавців комунальної послуги з постачання теплової енергії, виконавців комунальної послуги з постачання гарячої води, виконавців робіт з обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання та постачання гарячої води, операторів зовнішніх інженерних мереж, органи місцевого самоврядування. Таким чином, відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить на споживачеві і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення зі споживача на користь теплопостачальної організації вартості послуг з теплопостачання, надання яких підтверджено належними доказами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, яким встановлено, що за наявності спору щодо фактичних договірних відносин про надання відповідних житлово-комунальних послуг, відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. Статтею 6 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є, зокрема, споживачі (індивідуальні та колективні) і виконавці комунальних послуг. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України „Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Виходячи в вищезазначених положень Закону, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, якщо фактично користується (чи є намір користуватися) цими послугами. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживачів з моменту користування цими послугами. Розрахунок позивача на суму заборгованості 8 593 гривні 77 копійок відповідачами не спростовано. Надані позивачем докази про наявність заборгованості по отриманим послугам у зазначеному розмірі, яка відповідачами не сплачена та матеріали справи не містять доказів того, що ними було вжито заходи по погашенню заборгованості, суд вважає належними, допустимими та, оцінюючи їх у сукупності, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові, та наявність підстав для її солідарного стягнення з відповідачів. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом солідарного стягнення [PERSON] , [PERSON] на користь Концерну «Міські теплові мережі» суми заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у розмірі 8 593 гривні 77 копійок. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 684,00 гривні у рівних частках.

Outcome: partial