Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

18.11.22 [PERSON] звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до Вінницької обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Офісу генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди в розмірі 120 600 грн., майнової шкоди в розмірі 3 706,62 грн, а також судових витрат, з яких 19 500 грн. - на правничу допомогу та 12 006,70 грн. - на проведення судово-психологічної експертизи. На підставі розпорядження голови Личаківського районного суду м. Львова , у відповідності до ч. 4 ст. 31, ч. 3 ст. 41 ЦПК України, матеріали провадження 30.12.2022 були передані на розгляд Шевченківського районного суду м. Львова. Свої вимоги позивач мотивує тим, що діями та бездіяльністю відповідачів йому була завдана майнова та моральна шкода, яка спричинена неефективністю та тривалістю ведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 62019240000001057, № 62020240000000007, № 42017020000000229 , 42017020000000095 та № 42021140000000019, за матеріалами яких його визнано потерпілим. Вказує, що працівники правоохоронних органів не дотримуються розумних строків слідства, належним чином не здійснювали розслідування у вищевказаних кримінальних провадженнях, не забезпечували усунення порушень у реалізації його прав та інтересів. Наведене стверджується тим, що позивач неодноразово звертався до слідчих у вказаних провадженнях з клопотаннями про вчинення певних процесуальних дій. Такі клопотання або взагалі не були розглянуті, або у їх задоволенні було відмовлено. Це змусило його неодноразово в порядку ст. 303 КПК України звертатись зі скаргами до суду та слідчі судді визнавали дії органу досудового розслідування протиправними. Неодноразово , без жодних законних на це підстав , слідчі закривали згадані кримінальні провадження, проте в подальшому їх постанови були скасовані на підставі скарг , з якими позивач змушений був звертатись на адресу судів. Бездіяльність органу досудового розслідування та процесуальних керівників прокуратури оскаржувалась позивачем і шляхом подачі звернень на ім.»я Генерального прокурора, ДБР, комісій з розгляду дисциплінарних скарг, керівників обласних органів прокуратури , проте жодного результату досягнуто не було. В порушення вимог ст. 36 КПК України, прокурори вищого рівня, що наділені повноваженням скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих нижчого рівня , безпідставно відмовляли позивачу у задоволенні його скарг. Крім того, свої доводи викладали не у формі процесуального документу, передбаченого КПК, а шляхом скерування листа-відповіді за підписом не уповноваженої на те особи. Також в зв`язку з не розглядом його скарг, які були скеровані до ДБР в особі Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, він змушений був звертатись до Львівського окружного адміністративного суду та його позов було задоволено - зобов`язано розглянути його скаргу про притягнення слідчого, що здійснював досудове розслідування до дисциплінарної відповідальності. Відтак, відповідачами не забезпечено належний захист його прав, як потерпілого у кримінальному провадженні. Наведене свідчить про порушення відповідачами вимог ст.ст. 2,7, 9 , 56 КПК України. Забезпечення права на захист законних інтересів потерпілого , в тому числі і на етапі досудового розслідування, як випливає з практики Європейського суду з прав людини, є необхідною умовою забезпечення права на справедливий суд. Протиправні дії та бездіяльність з боку посадових осіб вказаних вище органів досудового розслідування мають систематичний, тривалий характер, що спричинило йому моральні (психічні) переживання та страждання, які пагубного вплинули на його здоров`я, емоційний стан, працездатність та відносини на роботі і в сім`ї. Він постійно змушений відволікатись від виконання своїх професійних функцій, докладаючи додаткових зусиль для організації своєї професійної діяльності, особистого та сімейного життя, оскільки постійні звернення з клопотаннями та оскарження неправомірних рішень чи бездіяльності вимагають значних затрат, додаткових коштів, часу для їх оформлення. Тобто йому була спричинена шкода незаконними рішеннями та бездіяльністю посадових та службових осіб , яка підлягає відшкодуванню державою в порядку ст. 1174 ЦК України , незалежно від вини цієї особи. Триваюче перебування в стресовому та пригніченому стані посилило його моральні переживання і страждання, погіршило стан здоров`я, порушило нормальні життєві зв`язки, негативно вплинуло на його професійну діяльність. У зв`язку з наведеним, позивач неодноразово звертався за наданням психологічної допомоги, йому було призначено лікування, що вимагало додаткових матеріальних витрат на придбання коштовних заспокійливих ліків. Позивач також зазначає, що факт заподіяної йому моральної шкоди підтверджується висновком експерта від 04.11.2022 № СЕ-19/114-22/18148-ПС за результатами проведення судово-психологічної експертизи. Рекомендований судовим експертом розмір компенсації моральної шкоди становить 120 600,00, яку і просить стягнути з відповідачів на підставі ст.ст. 23, 1174 ЦК України . Окрім того позивач вказує, що йому відповідачами завдано матеріальної шкоди, на суму 3706,62 грн., з яких 2914,97 грн. - понесені витрати на поштові відправлення, пов`язані з оскарженням бездіяльності органів прокуратури та досудового розслідування ; 791,65 грн. - витрати на придбання ліків. Оскільки в позасудовому порядку врегулювати даний спір неможливо, просить задовольнити його вимоги. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 02.01.2023р., розгляд призначено в загальному позовному провадженні. 08.02.2023р. Державне бюро розслідувань подало відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача категорично заперечує. Свою позицію мотивує тим, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність таких умов, як - неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Доведення цього покладено саме на позивача. Однак останній не навів жодних фактів, які б свідчили неправомірність дій з боку ДБР щодо нього, як і фактів заподіяння шкоди цими діями, а також зв`язок між ними. Позивач лише реалізовував своє процесуальне право , яке полягає в оскарженні дій чи бездіяльності правоохоронних органів. Отже, [PERSON] при зверненні до суду не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, про які він стверджує, у рамках спірних правовідносин. В якості доказів, позивачем наводяться пояснення його дружини [PERSON] та колеги [PERSON] , які очевидно, є зацікавленими особами. Зазначає, що [PERSON] з 2014 року і по даний час, подає численні скарги в різні інстанції відносно слідчих, прокурорів, суддів, секретарів судових засідань, державних виконавців, через те, що рішення у цивільній справі № 150/544/14-ц ухвалено не в його користь. Такі скарги позивача не завжди були задоволені. А ухвали суду є нічим іншим, як реалізацією оспорювання процесуальної діяльності слідчого, в порядку статей 303-308 КПК України, і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як помилково вважає позивач. Сам факт скасування постанови слідчого чи часткового задоволення скарги [PERSON] не свідчить про протиправність дій органу ДБР та завдання моральної шкоди позивачу, і не створює підстав для її відшкодування. 16.02.2023р. до суду надійшов відзив представника Офісу генерального прокурора - Омельченко А.О, у якому остання зазначає, що позовні вимоги до Офісу Генерального прокурора є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, позовні вимоги мотивовано неналежним проведенням слідчими Державного бюро розслідувань під процесуальним керівництвом групи прокурорів Вінницької обласної прокуратури досудового розслідування в кримінальних провадженнях: № 62019240000001057 за ч. 1 ст. 375 КК України, № 62020240000000007 за ч. 1 ст. 375 КК України, № 42017020000000229 за ч. 1 ст. 366 КК України, № 42021140000000019 за ч. 3 ст. 382 КК України. Однак в даних кримінальних провадженнях прокурорами Офісу Генерального прокурора нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням не здійснювався. Перевірка законності рішень, прийнятими слідчими четвертого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, та прокурорів відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих ТУ ДБР Вінницької обласної прокуратури до повноважень Офісу Генерального прокурора не відноситься. Також зазначає, що позивач дійсно звертався до Офісу зі скаргами з метою усунення допущених порушень закону та захисту прав та законних інтересів його, як потерпілого у згаданих кримінальних провадженнях. Між тим, Офіс зобов`язаний приймати лише ті скарги та звернення, за якими прийнято рішення підпорядкованим прокурором, який є керівником прокуратури. Таким органом є Вінницька обласна прокуратура. Що стосується дисциплінарних скарг про вчинення дисциплінарного проступку службовими та посадовими особами Державного бюро розслідувань, то такі надсилались до ДБР, для розгляду в межах компетенції. Таким чином, рішення, прийняті Офісом Генерального прокурора за результатами розгляду звернень [PERSON] повністю відповідають вимогам законодавства. 27.02.2023р. до суду надійшов відзив представника Вінницької обласної прокуратури Колівошко С.М., в якому останній позов [PERSON] категорично заперечив. В обгрунтування своїх заперечень зазначає , що позивачем жодним чином не доведено, що йому завдано моральної шкоди, через протиправну бездіяльність правоохоронних органів та незаконність прийнятих ними рішень, які за його переконанням, підтверджено ухвалами слідчих суддів про задоволення його скарг, в межах зазначених в позові кримінальних проваджень. Адже судом не ухвалювались рішення, якими встановлено неналежне виконання службових обов`язків правоохоронними органами під час здійснення досудового розслідування у згаданих провадженнях. Посадові особи цих органів до відповідальності не притягувались, порушення розумних строків при вчиненні процесуальний дій чи прийнятті рішень, розгляді клопотань та/чи скарг [PERSON] не допускались. Були й дотримані усі процесуальні строки досудового розслідування у кримінальному провадженні. Так, право позивача на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого гарантується чинним КПК України. Проте, вказані норми не передбачають оскарження абстрактної бездіяльності, яка призводить до неналежного досудового розслідування. А винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне наслідків цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що стверджувана позивачем бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Таким чином, вважає, що численне оскарження позивачем бездіяльності та процесуальних рішень у кримінальному провадженні є реалізацією ним своїх процесуальних повноважень і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні , що могло б тягнути за собою відповідальність у виді моральної шкоди. 09.03.2023р. позивач [PERSON] подав відповідь на відзиви відповідачів - Вінницької обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Офісу генерального прокурора, в якому підтримав первісно заявлені вимоги, просив позов задовольнити повністю. 03.05.2023р., 24.05.2023р. та 25.08.2023р. представники третіх осіб, ТУ ДБР у м. Хмельницькому та ТУ ДБР у м. Львові подали письмові та додаткові пояснення щодо позовних вимог [PERSON] . Вважають позов останнього безпідставним , необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В обгрунтування своєї позиції, навели аргументи, аналогічні, викладеним у відзиві Державного Бюро розслідувань. Зокрема зазначили, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної шкоди , її розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю органами ДБР та , власне, завданою шкодою. Сам факт численних звернень позивача до різних інстанцій зі скаргами на правоохоронні органи та подання скарг на судові рішення є його процесуальним правом і не тягне за собою відповідальності цивільно-правового характеру, зокрема у виді моральної шкоди. Рішення, що ухвалені за наслідками його звернень, не підтверджують вину працівників ДБР. А зазначені позивачем фактичні обставини, з посиланням на ухвали слідчих суддів, ні прямо, ні опосередковано не свідчить про наявність в діях працівників ДБР ознак заподіяння позивачу моральної шкоди. Підготовче судове засідання завершено 11.07.2023р., справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Олійник А.Р. підтримали позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти , викладені у позовній заяві та відповіді на відзиви, просили позов задовольнити. Представники відповідачів, Державного бюро розслідувань - Стужук О.В., Вінницької обласної прокуратури , Офісу генерального прокурора - Цинайко Н.І. в судовому засіданні вимоги [PERSON] заперечили з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, просили у задоволенні позову відмовити за безпідставністю та необгрунтованістю. Представники третіх осіб, ТУ ДБР у м. Хмельницькому та ТУ ДБР у м. Львові - Онищак М.П. та Комуніцька Р.О. в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити, надавши пояснення, аналогічні викладеним у своїх письмових поясненнях щодо предмету спору. Розглянувши справу в порядку загального провадження, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1, ч.5, ч. 6 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду встановлено, що за заявами [PERSON] до ЄРДР 26.06.2017 були внесені відомості про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень . Зокрема, це провадження за № 42017020000000229 та 42017020000000095 , які постановою органу досудового розслідування в подальшому були об`єднані в одне провадження під № 42017020000000095, за матеріалами якого позивач просив притягнути до кримінальної відповідальності суддю Чернівецького районного суду Вінницької області [PERSON] та секретаря цього суду Діденко А.В., які внесли завідомо неправдиві відомості до опису матеріалів цивільної справи № 150/544/14-ц за скаргою [PERSON] про визнання незаконними рішень та дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВСУ та виконувача обов`язків начальника відділу цього ж відділу, які долучені до касаційної скарги представника ДВС, що на думку заявника стало причиною ухвалення судового рішення не в його користь. Правова кваліфікація злочинів - ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 366 КК України. Окрім того, 25.11.2019р. [PERSON] звернувся до ТУ ДБР розташованого у м. Хмельницькому із заявою щодо можливих неправомірних дій слідчого судді Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області [PERSON] та прийняття нею 06.11.2019 завідомо неправосудного рішення за результатами розгляду скарги на рішення прокурора . Зокрема, слідчий суддя відмовила у задоволенні скарги [PERSON] на рішення прокурора про відмову у задоволенні скарги на недотримання слідчим, прокурором розумних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017020000000095 та така ухвала в подальшому була скасована. На підставі вказаної заяви були внесені відомості до ЄРДР за № 62020240000000007 від 03.01.20 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України. Також, на виконання ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 23.12.2019, уповноваженими особами ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, 24.12.2019 до ЄРДР за № 62019240000001057 внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 375 КК України. Із заяви [PERSON] вбачається, що він просить притягнути до кримінальної відповідальності суддю Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області [PERSON] за постановлення нею неправосудного, на думку заявника рішення - ухвали від 08.11.2019 щодо залишення без розгляду скарги на постанову слідчого СВ Чернівецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області Ільченко М.О. від 05.06.2019 про закриття кримінального провадження № 42017020000000095 . Крім того, [PERSON] , 28.09.20, звернувся з заявою про вчинення відносно нього злочину слідчим Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР у м. Хмельницькому Д. Кучером, що здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62020240000000007 від 03.01.20. Відтак, було внесено відомості до ЄРДР за № 42021140000000019 . За матеріалами вказаного кримінального провадження позивач просив притягнути слідчого до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 382 КК України мотивуючи це тим, що останній безпідставно не виконав ухвалу слідчого судді при здійсненні досудового розслідування. Зокрема слідчий відмовив [PERSON] у визнанні його потерпілим , не розглядав подані ним клопотання про вчинення слідчих дій, незважаючи на ухвали слідчих суддів, якими його було зобов`язано розглянути такі клопотання. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Статтею 1174 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, вказана норма підлягає застосуванню у випадку, коли є відомою конкретна посадова особа або службова особа органу державної влади, органу місцевого самоврядуванням, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю якої завдано коди фізичній або юридичній особі. Стаття 1174 ЦК України , на яку покликається позивач, як на підставу для задоволення своїх вимог є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цією правовою нормою передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цією нормою не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди . Станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом , три з чотирьох кримінальних проваджень закрито . Зокрема : кримінальне провадження № 62019240000001057, закрито постановою слідчого від 24.03.21 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України ; провадження № 62020240000000007 закрито постановою слідчого від 25.04.22 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України та провадження № 42021140000000019 закрито на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України . Підставою закриття кримінальних проваджень , є рішення Конституційного суду України від 11.06.2020 № 7-р/2020 (справа № 1-305/2019(7162/19), згідно якого статтю 375 Кримінального кодексу України, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Стаття 375 Кримінального кодексу України, визнана неконституційною, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. Вирішуючи порушене у конституційному поданні питання, Конституційний Суд України виходив, зокрема, із того, що в статті 375 КК не встановлено критеріїв, за якими можна визначити, який вирок, рішення, ухвала або постанова судді (суддів) є „неправосудними", а також не розкрито змісту сполучення слів „завідомо неправосудний", що може призвести до неоднозначного розуміння складу злочину, кваліфікацію якого здійснено за цією нормою. У Рішенні наголошується, що кримінальний закон (стаття 375 Кодексу) має відповідати вимогам юридичної визначеності, ясності, недвозначності та передбачуваності. Це є гарантією здійснення суддею правосуддя на засадах верховенства права та ефективної реалізації кожним конституційного права на судовий захист. Встановлення кримінальної відповідальності за постановлення „завідомо неправосудного" судового рішення створює ризики та можливості для впливу на суддів. На думку Суду, конституційні приписи щодо незалежності суддів нівелюються внаслідок юридичної невизначеності статті 375 Кодексу. З огляду на викладене, Конституційний Суд України встановив, що стаття 375 Кодексу суперечить принципові верховенства права, а саме такому його елементові, як юридична визначеність, та не узгоджується з принципами незалежності суддів, обов`язковості судового рішення, а отже, суперечить частині першій статті 8, частинам першій, другій статті 126, частині першій, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України. В силу вимог статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» визнання правової норми неконституційною анулює її юридичну силу, відтак з прийняттям Конституційним Судом рішення про неконституційність статті 375 КК України, постановлення суддею завідомо неправосудної ухвали не вважається злочином. Крім того, згадані вище кримінальні провадження були розпочаті за заявами [PERSON] , із змісту яких вбачалось, що фактично особа не згідна з тими процесуальними рішеннями, які ухвалено слідчим суддею. Між тим позивачу, як спеціалісту в галузі права, відомо, що відповідно до вимог ст.49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Тобто Законом встановлено імунітет суду , наявність якого , за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено. Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Учинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Крім того, ч. 1 ст. 303 КПК України встановлений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. Це бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення про зупинення досудового розслідування; рішення про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи; рішення про відмову у визнанні потерпілим; рішення, дії чи бездіяльність при застосуванні заходів безпеки; рішення про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій; рішення про зміну порядку досудового розслідування; рішення прокурора про відмову у задоволенні скарги на недотримання розумних строків під час досудового розслідування; повідомлення про підозру; відмова у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Правова природа таких скарг передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку вирішення клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій, а й оцінки таких клопотань на предмет доцільності здійснення слідчих (розшукових) дій, що порушуються перед слідчим, прокурором. Частиною 5 статті 40 КПК України передбачено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку забороняється. Таким чином, при розгляді скарг на відмову в задоволенні клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій, Верховний Суд в узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» вказав на необхідність співвідношення вимог ст. 220 КПК з іншими процесуальними вимогами щодо здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні, зокрема встановленими ст. 40 КПК та необхідність прийняття до уваги того, що процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, а інколи і передчасними або взагалі перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження. Згідно ч. 2 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; скасування повідомлення про підозру; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги. Між тим, вказана норма не передбачає можливості визнати рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування незаконними чи протиправними. А сам факт винесення слідчим суддею, апеляційним судом ухвали (постанови) за результатом розгляду скарги в порядку глави 26 КПК України, не встановлює незаконність чи протиправність рішення, дій чи бездіяльності органу досудового розслідуванням чи прокуратури і не є підставою для відшкодування шкоди, про заподіяння якої заявляє позивач. Фактично , кримінальні провадження № 42017020000000229, № 62019240000001057, №62020240000000007 та № 42021140000000019 є наслідковими і безпосередньо пов`язані із первинним відносно них кримінальним провадженням № 42017020000000095, матеріали якого з 15.12.21 передані для проведення досудового розслідування до Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області. Даних про те, що органом досудового розслідування порушено строки, визначені КПК України , для проведення досудового розслідування, не представлено. Суд враховує, що оскарження позивачем процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства з підстав ст. 303 КПК України є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування шкоди в порядку ст. 1174 ЦК України . Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11.01.2023 у справі № 591/8842/21 зроблено правовий висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або майнової шкоди. У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України» зазначено, що визначення судом певного порушення саме по собі вже становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. В даному випадку позивач сам визнає той факт, що в процесі оскаржень дій та бездіяльності органів досудового розслідування, ухвалами слідчих суддів частину його скарг було задоволено, відомості про злочини були внесені в ЄРДР, клопотання розглянуті, досудове розслідування продовжувалось, а також виконані інші ухвали суддів, що свідчить про реалізацію [PERSON] своїх процесуальних прав, передбачених ст. 303 КПК України на оскарження процесуальних рішень слідчого. Із вказаного слід дійти висновку про отримання позивачем достатньо справедливої сатисфакції, в розумінні загаданих рішень ЄСПЛ. Також суд звертає увагу на те, що, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таку правову позицію виклав Верховний суд у постанові від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16. Так, статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав чи охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку органу досудового розслідування та/або прокуратури, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові від 09.12.2020 у справі № 642/2581/17 Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду вказав, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Позивач не навів у позові, які саме майнові чи немайнові його права порушені, наявність причинно - наслідкового зв`язку між рішеннями, діями, бездіяльністю органів досудового розслідування та спричиненою шкодою. Між тим, шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Так, в ході судового розгляду позивач на пропозицію суду , зазначив, що протягом тривалого часу він звертається в судові органи, органи прокуратури та досудового розслідування з приводу захисту своїх прав. Повідомив, що неодноразово були ухвалені судові рішення про відшкодування в його користь шкоди за рахунок держави. Між тим, не повідомив суду які ж первинні його права були порушені. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Як на підставу своїх вимог, позивач покликається на висновок експерта від 04.11.2022 № СЕ-19/114-22/18148-ПС за результатами судової психологічної експертизи, проведеної за його заявою. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи , що врегульовано ч. 1 статті 76 ЦПК України). Докази в цивільному процесі повинні відповідати таким вимогам :містити інформацію щодо предмета доказування, де предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, тобто бути належними (cтаття 77 ЦПК України). Також відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України такі повинні бути допустимими . Крім того, ст. 79 ЦПК України встановлює , що докази мають бути достовірними , тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Також докази мають бути достатніми - які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання) (cтаття 79 ЦПК України). Даючи оцінку згаданому висновку експерта від 04.11.22, у якості доказу в справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина 1 статті 102 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1 ст.81 , ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.07.2022р., справа № П/811/4240/14, при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності. Суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи. Так, за висновками експерта, у випадку встановлення судом дій (бездіяльності) посадових/службових осіб слідчих ДБР із дислокацією у м. Хмельницькому та м. Вінниця та прокурорів Могилів - Подільської місцевої прокуратури, прокурорів Вінницької обласної прокуратури та прокурорів офісу Генерального прокурора України, як протиправної бездіяльності та винесення систематичних незаконних рішень, що спричинило значну шкоду [PERSON] , орієнтовно-рекомендований розмір компенсації моральної шкоди становитиме 18 МЗП (мінімальних заробітних плат на момент винесення рішення судом). Експерт зазначає, що у [PERSON] наявні негативні зміни в емоційному стані та індивідуально - психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникни внаслідок впливу обставин, що розглядаються у справі, а саме внаслідок тривалих протиправних дій (бездіяльності), систематичних незаконних рішень та дій посадових/службових осіб слідчих ДБР із дислокацією у м. Хмельницькому та м. Вінниця та прокурорів Могилів-Подільської місцевої прокуратури, прокурорів Вінницької обласної прокуратури та прокурорів офісу Генерального прокурора України. Між тим, як зазначалось у рішенні раніше , судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідачів , а позивач скористався своїм правом на оскарження рішень в порядку КПК України. При цьому експерт, що не є спеціалістом в галузі права дає оцінку змісту процесуальних документів, прийнятих суддями , слідчими, прокурорами. Крім того, суд ставить під сумнів і наявність негативних змін , що ніби-то перешкоджають активному соціальному функціонуванню позивача, як особистості. Так, як зазначає сам позивач та його адвокат в ході судового розгляду, [PERSON] є викладачем, доцентом кафедри кримінального процесу Львівського національного університету імені Івана Франка , який користується авторитетом серед науковців, правників та студентів. Його тривалі звернення у різні судові інстанції, органи прокуратури , ДБР та поліції не можуть викликати у нього страждання, як про це зазначає експерт, оскільки страждання - це відчуття фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Також, у висновку не відображено, чи зміни в емоційному стані [PERSON] могли бути спричинені крім обставин, які повідомив експерту особисто позивач , що зацікавлений в результаті розгляду даної справи, іншими факторами. Зокрема, чи досліджував експерт можливість наявних стресових ситуацій у житті позивача в зв`язку з тривалим періодом, пов`язаним з пандемією, а в подальшому з життям в умовах оголошеного в країні воєнного стану в зв`язку з повномасштабним вторгненням росії на територію України з 24.02.2022 року. Не заслуговують на увагу надані для роботи експерта , в якості доказів , письмові пояснення його дружини , [PERSON] , та його колеги , [PERSON] . Результат, який може бути досягнутий за рахунок пояснень саме такого змісту, є однаково бажаним, як для цих осіб, так і для позивача. Крім того, такі пояснення не є допустимими доказами в розумінні ст. 78 ЦПК України . Виходячи з наведеного, висновок судового експерта Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Бойчук Ю.М. від 04.11.2022 № СЕ-19/114-22/18148-ПС суд не бере до уваги , як належний та допустимий доказ при вирішенні справи. Що стосується вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Позивач просить стягнути з Державного бюджету України 3 706,62 грн шкоди (збитків), завданої внаслідок дій слідчих ДБР, прокурорів Вінницької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, на підставі, зокрема, статей 22, 1174 ЦК України. Вимоги в цій частині мотивує документальним підтвердженням витрат на оплату поштових відправлень, клопотань і запитів у вищезгаданих кримінальних провадженнях, а також на оплату призначених йому ліків. Витрати, пов`язані із відправленням поштової кореспонденції у кримінальному провадженні є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав під час досудового розслідування, тому їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів ,що необхідність придбання ліків, на підтвердження витрат на які позивачем долучено чеки з аптек, зумовлена саме діями чи бездіяльністю службових / посадових осіб відповідачів, тобто причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю останніх і понесеними позивачем витрат на лікування. Зважаючи на викладене, суд, встановивши повно та всебічно обставини справи, дослідивши, врахувавши та надавши оцінку всім поданим сторонами доказам за своїм внутрішнім переконанням на предмет їх належності, достовірності та достатності, приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди відповідачами, не доведено наявність елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів, отже дійшов висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до Вінницької обласної прокуратури, Державного бюро розслідувань, Офісу генерального прокурора , треті особи ТУ ДБР у м. Хмельницькому та ТУ ДБР у м. Львові про відшкодування моральної та майнової шкоди слід відмовити за безпідставністю. В зв"язку з відмовою у задоволенні позову,відсутні підстави і для відшкодування позивачу судових витрат .

Outcome: dismissed