Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

13 вересня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Департаменту патрульної поліції в особі полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровської області (далі відповідач-2, ДПП в особі ППП в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області), Державної казначейської служби України (далі відповідач-2), у якому просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально призначеного для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 21 вересня 2022 року представниками поліції був складений протокол, у якому зазначено, що [PERSON] керував транспортним засобом Део Ланос, реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Січеславській 2 у Покровському районі м. Кривого Рогу, маючи ознаки алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку в медичному закладі або за допомогою газоаналізатора «Драгер» у присутності двох свідків. Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23.12.2022 провадження по справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Недотриманням співробітниками поліції норм матеріального та процесуального права, про що викладено у постанові суду, було порушено право позивача на повагу та гідність. Під час спілкування працівники поліції допускали неетичну поведінку по відношенню до [PERSON] . Безпідставне зупинення транспортного засобу під керуванням [PERSON] , обвинувачення у перебуванні за кермом у стані алкогольного сп`яніння без належного виявлення ознак такого стану, підбурювання позивача на відмову від проходження освідування, спричинило позивачу такі наслідки як пригнічений стан, стрес, згодом моральне виснаження, безсоння, розлад родинних стосунків в сім`ї. Вимушені дії щодо доведення у суді відсутності в його діях правопорушення заподіяли позивачу моральні (душевні) страждання. Позивач оцінює спричинену незаконними діями поліцейських шкоду у розмірі 50\~000 грн. Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, роз`яснено останнім їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. Відповідач ДПП в особі ППП в м. Кривий Ріг, не погоджуючись з позовними вимогами, 04 жовтня 2023 року подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у позові з таких підстав. Відповідно до приписів ст. 1174 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється державою, а не органом державної влади, а тому позовні вимоги до відповідача-1 є безпідставними. Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділи, в силу покладених на них завдань, не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, у зв`язку з чим застосування ст. 1176 ЦК України до вирішення спору є безпідставним. У постанові по справі № 212/5268/22 дії працівників Департаменту патрульної поліції не визнані незаконними чи протиправними. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадови чи службових осіб органів державної влади, а також не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу шкоди. Просить врахувати правову позицію ВС від 20.10.2020 по справі № 312/262/18. Позивач належним чином не обґрунтував та не довів належними та допустимим доказами у чому саме полягає спричинена йому моральна шкода. Крім того, у відзиві викладені заперечення щодо стягнення позивачем з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15\~000 грн, які відповідач-1 вважає неспівмірними з обсягом і складністю наданих послуг, вартість їх завищеною. 23 жовтня 2023 року від відповідача-2 ДКСУ надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач не погодився з позовними вимогами у повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди. Факт того, що постановою суду встановлена неправомірність дій правоохоронних органів та закрите провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі ст. 247 КУпАП не підтверджує заподіяння моральної шкоди позивачу, а також не встановлює причинно-наслідковий зв`язок між діями правоохоронців та настанням моральної шкоди. Закриття провадження у справі не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, а свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження дій поліції та не є безумовним і безспірним доказом неправомірності, не може достовірно доводити факт того, що дії чи бездіяльність відповідача завдали позивачу наслідків, що зумовили настання моральної шкоди, ураховуючи, що права та інтереси позивача були захищені судом. Казначейство фактично є лише розпорядником державного бюджету і залучається до участі у справі тільки для гарантії подальшого виконання відповідного рішення і не може бути співвідповідачем в даних категоріях справ. Безпосередньо Казначейство не порушувало прав позивача, в правовідносини з позивачем не вступало, отже стягнення з Казначейства коштів є необґрунтованим і не відповідає встановленому законом способу захисту порушених прав, а тому є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Розмір моральної шкоди є необґрунтованим і має явні ознаки безпідставного завищення. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд\~справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Клопотання відповідача-1 про розгляд справи з викликом сторін суд залишив без задоволення, про що постановив окрему ухвалу від 17 листопада 2023 року. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частин 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 вересня 2022 року інспектор полку патрульної поліції і місті Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП лейтенант поліції Вільчинський А.В. склав відносно [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 138816, зі змісту якого вбачається, що 21.09.2022 о 12.55 годині [PERSON] керував транспортним засобом Део Ланос, д.н.з [NUMBER] по вул. Січеславській в Покровському районі м. Кривого Рогу, маючи ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук), однак відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку в медичному закладі або за допомогою газоаналізатора «Драгер» у присутності двох свідків, що зафіксовано на відео нагрудної камери № 475765 та відео реєстратор Xiaomi, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2022 року провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП відносно [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрито. Відповідно до постанови підставою для прийняття такого рішення судом є встановлення обставин справи, що свідчать про порушення працівниками поліції положень закону, оскільки водій [PERSON] був зупинений без наявних для того підстав, визначених законом, ознаки алкогольного сп`яніння у [PERSON] не були доведені, а огляд такого водія 21 вересня 2022 року не був проведений поліцейськими з використанням спеціальних технічних засобів на місці його зупинки, як того вимагає закон. Суд дійшов висновку про відсутність в діях [PERSON] складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постанова Жовтневого районного\~суду міста\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~від 23\~грудня 2022\~року набрала законної сили 03 січня 2023 року і встановлені нею обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Закриття справи про адміністративне правопорушення надає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України і статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність» і не перебуває у залежності від того, чи застосовувалися з боку держави будь-які заходи примусу, та чи понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та\~від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21). У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21)\~зазначено, що: «у справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Суд зауважує, що наразі сформована єдина правозастосовча практика щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Відповідні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), які мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду. Таким чином, суд вважає безпідставними посилання Департаменту патрульної поліції в своєму відзиві на інші висновки колегії суддів Верховного Суду, зокрема у постанові № 312/262/18 від 20.10.2020, оскільки цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду. Таким чином, в даному випадку підлягає застосуванню найбільш релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 1 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважений працівник поліції при складанні протоколу у справі про адміністративне правопорушення не діє як самостійний суб`єкт власних повноважень, а діє від імені Національної поліції, яка є центральним органом виконавчої влади. Шкода ж, завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України), що спростовує доводи представника відповідача-1 про відсутність вини у формі умислу як обов`язкової підстави для компенсації моральної шкоди. Враховуючи викладене, суд вважає позивачем вірно обраний спосіб захисту його порушеного права. З огляду на встановлені судом обставини та наведені вимоги чинного законодавства, суд вважає, що незаконними діями інспектора полку\~патрульної поліції\~і місті\~Кривий Ріг\~УПП в\~Дніпропетровській області\~ДПП лейтенант\~поліції Вільчинського\~А.В. по складанню відносно [PERSON] протоколу про адміністративне правопорушення від 21.09.2022 позивачу дійсно була заподіяна моральна шкода, яка полягає в заподіяних йому душевних стражданнях, яких він зазнав під час та в зв`язку із складанням вказаного протоколу та що не було спростовано відповідачами. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив у сумі 50 000,00 грн. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України\~«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом України\~«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом є мінімальний розмір заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності відбулось 21 вересня 2022 року, рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення ухвалено 23 грудня 2022 року, строк перебування [PERSON] під судом (строк, протягом якого [PERSON] був підданий до адміністративної відповідальності) станом на час прийняття Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП становить 3 місяці 2 дні. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня 6 700,00 грн. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди,\~виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного\~болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від\~20 вересня 2018 року\~у справі\~№\~686/23731/15-ц (провадження №\~14-298цс18), постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 754/204/21 (провадження № 61-1246св23). Визначаючи розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд керується принципами виваженості, розумності та справедливості, враховує правовідносини, що склалися між сторонами, виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких позивач зазнав, їх тривалості та з того, що закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] призвело до поновлення прав позивача, що також є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи, а також враховує гарантований мінімальний розмір такої компенсації, і вважає відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. буде розумним і справедливим відшкодуванням (компенсацією) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача, а не про покарання відповідача за неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 2 ЦПК України. Згідно із ст. 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Подібна правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення суду. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що завдану позивачу [PERSON] моральну шкоду внаслідок протиправних дій та рішень службових осіб органу державної влади Департаменту патрульної поліції у розмірі 25 000 грн. слід стягнути з державного бюджету України. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Як вбачається з матеріалів справи, 06.09.2023 між позивачем [PERSON] та адвокатом Сергієнком Д.М. був укладений Договір про надання юридичних послуг, згідно з умовами якого за домовленістю встановлено перелік узгоджених сторонами послуг, за які здійснює оплату позивач в розмірі 10\~000 грн, а саме: правовий аналіз документів наданих замовником, консультування з моменту звернення за юридичною допомогою та на протязі всього розгляду справи до набрання рішенням законної сили, ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції, підготовка позовної заяви, розрахунки ціни позову та судового збору, підготовка, оформлення та відправка поштою позовної заяви з додатками, а також інших необхідних документів суду, представництво інтересів замовника у Терновському районному суді м. Кривого Рогу, органах ДПП. Замовник також сплачує гонорар адвоката у розмірі 5\~000 грн. (а.с. 16). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для компенсації позивачу витрат на правничу допомогу у розмірі 10\~000 грн за відсутності відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 3\~частини 2\~статті 141\~ЦПК України\~передбачено,\~що у\~разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позову (50% від заявленого розміру відшкодування) витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн (гонорар адвоката) підлягають частковому відшкодуванню [PERSON] у розмірі 2500 грн. На підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, тому питання розподілу судового збору не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: partial