Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача. У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Мена-Авангард», у якій просив скасувати накази генерального директора ТОВ «Мена-Авангард» №104 від 30 травня 2023 року та №180 від 06 вересня 2023 року, стягнути з ТОВ «Мена-Авангард» на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 6136,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він працював у ТОВ «Мена-Авангард» на посаді головного зоотехніка, згідно із наказом №166-з від 05 вересня 2023 року звільнений із займаної посади за власним бажанням. У день звільнення, 06 вересня 2023 року, його було ознайомлено з наказом №180 від 06 вересня 2023 року про відшкодування збитків, згідно з яким йому було запропоновано добровільно відшкодувати збитки у розмірі 6136,00 грн за падіж трьох телят. Із даним наказом він не погодився. У день звільнення йому було виплачено заробітну плату, з відрахуванням 6136,00 грн заподіяних збитків. Посилаючись на положення статей 130, 135-3, 136, 138 КУпАП позивач вважає такі дії відповідача протиправними, та вважає, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України. Позивач зазначив те, що він свої обов`язки виконував належним чином, наміру заподіювати шкоду підприємству не мав, причинного зв`язку між його діями та загибеллю телят немає. Видача наказу про стягнення збитків здійснена після двотижневого строку виявлення можливого порушення. В порушення статті 116 КЗпП йому невиплачена заробітна плата у повному розмірі. 16 жовтня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає позовні вимоги, вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки падіж телят відбувся внаслідок прямої вини головного зоотехніка, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, та у відповідності до положень статті 136 КЗпП за розпорядженням роботодавця, яким є наказ №104 від 30.05.2023. 2.Позиції учасників справи під час розгляду справи по суті. Позивач у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та додатково пояснив, що відповідно до своїх посадових обов`язків він лише складає раціони годівлі тварин, а вигодовуванням тварин, їх лікуванням займаються інші працівники товариства, зокрема телятниця та ветлікар. Не заперечував, що 25 травня 2023 року стався падіж трьох телят, але своєї вини в цьому не вбачає, жодним доказом не підтверджено його винуватості у загибелі телят. Всі телята близько 500 голів їли одну їжу, а загинуло лише троє, ці телята народилися слабкими, вони не могли випивати всю норму молока згідно з раціоном, телятниця, яка випоювала телят, часто перебувала на роботі в стані алкогольного сп`яніння, її халатність могла призвезти до загибелі телят. Після видання наказу №104 від 30 травня 2023 року він мав намір звільнитися з роботи, але керівництво товариства вмовило його залишитись, будь-які відрахування з його заробітної плати не здійснювались, а тому він вважав, що це питання вирішено. Договір про повну матеріальну відповідальність та посадову інструкцію він підписав в останній робочий день, оскільки йому повідомили, що у противному разі не виплатять заробітну плату при звільненні. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив розглянути справу без участі представника ТОВ «Мена-Авангард». 3.Фактичні обставини справи, встановлені судом, зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді головного зоотехніка в ТОВ «Мена-Авангард» і цей факт не заперечується сторонами. 24 січня 2023 року з [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність №335, згідно з яким Головний зоотехнік виконує обов`язки безпосередньо пов`язані з прийманням, обліком, зберіганням, відпусканням, обробкою товарно-матеріальних цінностей, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереженості товарно-матеріальних цінностей, переданих йому роботодавцем. В Посадовій інструкції Головного зоотехніка Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард», затвердженій Генеральним директором ТОВ «Мена-Авангард» 24.01.2023, визначено, що завданнями та обов`язками головного зоотехніка серед іншого є: проведення роботи зі створення міцної кормової бази; забезпечує збереження кормів, підготовку їх до згодовування; веде контроль за кількістю та якістю продукції, повноцінною годівлею і правильним утриманням худоби, своєчасною заготівлею, збереженням і використанням кормів; складає розпорядок дня, раціони годівлі і баланси кормів. Головний зоотехнік несе відповідальність, зокрема: за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені посадовою інструкцією, - в межах, визначених чинним законодавством про працю; за завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю; несе повну матеріальну відповідальність за пряму дійсну шкоду без будь-яких обмежень; матеріальна відповідальність в межах середньомісячного заробітку застосовується як загальне правило; повна матеріальна відповідальність застосовується у випадках, передбачених законодавством, відповідно до письмового договору про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей у випадках, передбачених законодавством. Згідно з наказом від 30 травня 2023 року №104 «Про організацію роботи щодо встановлення причин падежу великої рогатої худоби (телят) в ТОВ «Мена-Авангард»» у зв`язку з систематичними випадками падежу дорослих тварин і телят, з метою встановлення причин їхньої загибелі та недопущення подібних випадків, які мають невипадковий характер та пов`язані з організацією роботи ферм, а у разі виявлення неналежного їх утримання відповідальних за це працівників товариства, для подальшого запобігання падежу затверджено склад постійно діючої Комісії з питань падежу тварин, яку зобов`язано встановити відповідальних осіб за неналежне утримання тварин (телят), визначити витрати від падежу тварин в термін до 10.06.2023 та встановити правила та порядок їх відшкодування, та разом з цим у пункті 9 наказу зобов`язано Головного зоотехніка [PERSON] добровільно відшкодувати збитки за падіж трьох телят, який стався 25 травня 2023 року, в розмірі втрат визначених бухгалтерсько-економічним відділом товариства, до 16.06.2023 або згідно з погодженим графіком частинами із заробітної плати. З даним наказом було ознайомлено [PERSON] , який зазначив, що з пунктом 9 наказу не погоджується. Згідно з наказом № 166-з від 05 вересня 2023 року «Про звільнення з роботи [PERSON] » звільнено [PERSON] , головного зоотехніка товариства, 06 вересня 2023 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України та виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки (15 днів) та як особі з інвалідністю 3 групи (1 день) за період роботи з 24.01.2023 по 06.09.2023. Згідно з наказом №180 від 06 вересня 2023 року «Про відшкодування збитків [PERSON] » запропоновано головному зоотехніку [PERSON] добровільно відшкодувати збитки в розмірі 6139, 00 грн за падіж трьох телят, який стався 25 травня 2023 року. 4.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною третьою статті 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір. У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України та частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з частиною першою статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Стаття 22 Закону України «Про оплату праці» забороняє суб`єктам організації оплати праці в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною п`ятою статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Звертаючись до суду з позовом у цій справі, [PERSON] вказував на те, що відповідач не провів з ним відповідний розрахунок при звільненні. Під час розгляду справи було встановлено, що суми, належні до виплати [PERSON] на момент його звільнення, складаються із заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 7167,31 грн та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 17628,32 грн, які нараховані без утримання податків і зборів. Заперечуючи проти доводів [PERSON] , ТОВ «Мена-Авангард» не оспорювало розмір належних до виплати позивачу сум, однак вказувало на зарахування коштів у розмірі 6139 грн у рахунок відшкодування заподіяних товариству збитків внаслідок падежу телят, який стався 25 травня 2023 року з вини позивача. Стаття 127 КЗпП України допускає можливість відрахування із заробітної плати тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Визначений частиною другою статті 127 КЗпП України перелік підстав, що дають право роботодавцю з власної ініціативи провадити утримання із заробітної плати працівників, є вичерпним. Такі утримання здійснюються з метою покриття заборгованості працівників перед установою чи організацією, де вони працюють. Роботодавець не вправі робити відрахування, якщо для цього немає підстави, передбаченої законодавством. Розмір відрахування із заробітної плати обмежується нормами статті 128 КЗпП України. Згідно зі статтею 129 КЗпП України не допускаються відрахування з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат, на які згідно із законодавством не звертається стягнення. Стягнення на підставі наказу роботодавця проводиться шляхом утримання суми збитку з його зарплати (ст. 127, 136 КЗпП). Як вбачається із розрахункового листка за вересень 2023 року, утримання у розмірі 6139 грн у рахунок відшкодування заподіяних збитків відбулося шляхом відрахування вказаної суми із заробітної плати та компенсаційних виплат, нарахованих [PERSON] .. Відповідно до статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора. При оформленні наказу роботодавець зобов`язаний дотримуватися вказаних правил. Відповідно до статті 135-3 КЗпП розмір шкоди, визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей. Якщо шкода завдана розкраданням, нестачею, умисним знищенням чи пошкодженням майна, її розмір визначається за цінами на аналогічні товари, що діють на день відшкодування шкоди. На підтвердження наявності спричинених матеріальних збитків відповідач надав суду копію наказу №104 від 30 травня 2023 року «Про організацію роботи щодо встановлення причин падежу великої рогатої худоби (телят) в ТОВ «Мена-Авангард»», письмові пояснення т.в.о. ветлікаря [PERSON] від 29 травня 2023 року; письмові пояснення головного зоотехніка [PERSON] від 29 травня 2023 року; письмові пояснення оператора машинного доїння [PERSON] від 30 травня 2023 року; т.в.о. завідувача МТФ-3 [PERSON] від 14 червня 2023 року; письмові пояснення в.о. завідувача ферми №1 Перегуди В.М. від 30 травня 2023 року; Довідку про раціон телят; акти паталого-анатомічного розтину від 25 травня 2023 року; договір про повну матеріальну відповідальність від 24 січня 2023 року; посадову інструкцію головного зоотехніка ТОВ «Мена-Авангард». Як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву розпорядженням роботодавця про покриття шкоди працівником є наказ №104 від 30 травня 2023 року «Про організацію роботи щодо встановлення причин падежу великої рогатої худоби (телят) в ТОВ «Мена-Авангард»», в пункті 9 якого вказано прямий обов`язок позивача відшкодувати шкоду. З даним наказом був ознайомлений [PERSON] , який не погодився з ним, заперечував свою причетність до загибелі телят, про що зазначив на самому наказі. Водночас з тим, із змісту даного наказу вбачається, що у пункті 9 наказу відсутнє розпорядження керівника товариства про утримання суми шкоди із зарплати винного працівника, а лише зобов`язано добровільно відшкодувати збитки без визначення їх розміру та документального обґрунтування (документи бухгалтерського обліку, акти інвентаризаційної комісії, матеріали службового розслідування: службові (пояснювальні) записки працівників). Так, даний наказ був виданий протягом двох тижнів з дня виявлення заподіяної шкоди, але не був звернений до виконання, будь-які відрахування із заробітної плати позивача з червня 2023 року по вересень 2023 року не проводились. Наказ №180 від 06 вересня 2023 року «Про відшкодування збитків [PERSON] » виданий поза межами строку, установленого статтею 136 КЗпП України. Стаття 130 КЗпП України характеризує юридичний склад, тобто перелічує всі факти, сукупність яких дає власникові право притягти працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відповідно до статті 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Відповідно до статті 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Отже, згідно із статтею 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцю. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків, за наявності порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника. Таким чином, для правильного вирішення справи суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких, згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України, залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Як встановлено вище, між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, разом з тим, суду необхідно встановити в даному випадку вину в діях чи бездіяльності позивача та прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю позивача і шкодою, яка настала. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1 ч.1 ст.134 КЗпП). Наразі постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, на території України не діє згідно із ЗакономУкраїни «Про дерадянізацію законодавства України». Тому, під час укладення договорів про повну матеріальну відповідальність варто керуватись статтею 135-1 КЗпП України, у якій зазначено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та: 1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи. Матеріально відповідальна особа - це працівник, якому за характером трудових обов`язків, які він виконує, довірили підзвітні цінності і на якого на підставі спеціальних постанов або укладеного договору поклали повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну з його вини. Якщо з вини такої особи буде заподіяна шкода, вона має її відшкодувати. Проте, наявність у посадовій інструкції обов`язку збереження отриманого від роботодавця майна не перетворює працівника на матеріально-відповідальну особу. Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п.1 ч.1 ст.134 КЗпП. Відповідно до частини третьої статі 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із часиною першою 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що відповідач не надав докази в розумінні статтей 76-80 ЦПК України на підтвердження заперечень позовних вимог, не вказав якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю позивача була заподіяна шкода, у чому полягає його вина. Докази, надані відповідачем, не доводять, що позивач заподіяв шкоду, виконуючи свої трудові обов`язки, чи порушив трудові обов`язки, а також не доводять причинного зв`язку між діями позивача, шкодою та виною позивача. Судом не бере до уваги як докази заподіяння позивачем шкоди відповідачу письмові пояснення т.в.о. ветлікаря [PERSON] від 29 травня 2023 року; письмові пояснення головного зоотехніка [PERSON] від 29 травня 2023 року; письмові пояснення оператора машинного доїння [PERSON] від 30 травня 2023 року; т.в.о. завідувача МТФ-3 Захарченка А.О. від 14 червня 2023 року; письмові пояснення в.о. завідувача ферми №1 Перегуди В.М. від 30 травня 2023 року; Довідку про раціон телят; акти паталого-анатомічного розтину від 25 травня 2023 року, оскільки згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, при цьому жодним доказом не доведено винуватості головного зоотехніка у падежі телят, а навпаки зазначено, що телята народилися слабкими, телятниця халатно ставилася до роботи, бо часто перебувала у стані алкогольного сп`яніння, при паталого-анатомічному розтині було встановлено, що шлунки та кишківники без вмісту (пусті). Суду не надано результатів проведеного службового розслідування комісією, склад якої був затверджений оскаржуваним наказом №104 від 30.05.2023, яка б на підставі проведеного розслідування зробила висновки про те, хто винний у заподіянні шкоди та розмір шкоди з посиланням на належні докази. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності, як повної, так і обмеженої, відсутні, оскільки відповідач не довів наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. З огляду на викладене та враховуючи недотримання вказаних у статті 136 КЗпП України правил оформлення розпоряджень роботодавця про покриття шкоди працівником, з урахуванням положень статті 5 ЦПК України, суд дійшов висновку про визнання незаконними та скасування пункту 9 наказу Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» №104 від 30 травня 2023 року «Про організацію роботи щодо встановлення причин падежу великої рогатої худоби (телят) в ТОВ «Мена-Авангард», оскільки лише цей пункт наказу стосується прав та обов'язків позивача, та наказу Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» №180 від 06 вересня 2023 року «Про відшкодування збитків [PERSON] ». Відповідно до статті 141 КЗпП та пункту 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 2147,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial