Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

24.08.2023 [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про витребування 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . У вступному слові позивач пояснив, що з 1992 року був зареєстрований та проживав в будинку [ADDRESS] . Будинок належав на праві власності батькам: [PERSON] та [PERSON] . [INFO] р його мати - [PERSON] померла, а після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Він та його батько [PERSON] були зареєстровані у вказаному будинку та як спадкоємці першої черги за законом, вступивши у володіння спадковим майном, прийняли спадщину після смерті [PERSON] , яка складається з 1/2 частки житлового будинку або по 1/4 частці кожному, але заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали. Його право на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом ніким не оспорювалось, не порушувалось, тому він не вживав заходів для реєстрації свого права власності на 1/4 частку спадкового майна - житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] . Проте батько - [PERSON] без його відома виготовив інвентарну справу та технічний паспорт на житловий будинок з надвірними будівлями і 01.11.2016 одноосібно зареєстрував у державного реєстратора виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області своє право власності на весь житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . 02.08.2018 [PERSON] подарував 83/100 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями відповідачці [PERSON] , а 07.08.2020 року подарував їй решту - 17/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , про що уклав нотаріально посвідчені договори дарування. Відповідачка [PERSON] змінила замки на вхідних дверях у будинок чим створила йому перешкоди в користуванні спірним будинком. У січні 2021 року він звернувся до відділу реєстрації виконавчого комітету Славутської міської ради з вимогою надати довідку про його зареєстроване місце проживання та 05.02.2021 р отримав відповідь про те, що 10.08.2020 за заявою відповідачки [PERSON] на підставі п.26 Правил реєстрації місця проживання його знято з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] у зв`язку із зміною власника житла. Таким чином про порушення свого права власності на частку у спадковому майні він дізнався 05.02.2021 р., а тому вважає, що звертаючись з позовом до суду на захист порушеного права 24.08.2023 р, не пропустив строку позовної давності. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16.02.2023 р частково задоволено його позов та скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/4 частку житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 24 квітня 2023 р у зв`язку з ухваленням Хмельницьким апеляційним судом постанови у цій справі. Враховуючи, що спадкове майно, зокрема, частка будинковолодіння по [ADDRESS] , вибуло з його володіння, як спадкоємця, поза його волею ще до державної реєстрації права на це майно, просить витребувати це майно від добросовісного набувача [PERSON] в його користь. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Мазуркевич О.С. у поданому до суду відзиві та в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач [PERSON] не оформив своїх спадкових прав на частку будинковолодіння в [ADDRESS] , так як не зареєстрував своє право власності на цю частку нерухомого майна у встановленому порядку. Крім цього вважають, що закінчився строк позовної давності за позовними вимогами, оскільки про порушення свого права позивач [PERSON] міг знати і знав з 2016 року, коли допомагав батькові [PERSON] виготовити технічну документацію на спірне будинковолодіння на ім`я останнього і не оспорював права власності [PERSON] на це майно. А отже початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист спадкових прав на частку будинковолодіння по [ADDRESS] , пов`язується з моментом, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття майна із власності у володіння іншої особи. Свідок [PERSON] показав, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , побудував будинок по [ADDRESS] , який був спільною сумісною власністю подружжя. У цьому будинку він постійно проживав та був зареєстрований разом з дружиною. З початку 1990-х років у будинку був зареєстрований син - [PERSON] . У 1996 році його дружина - [PERSON] померла. Він та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , так як вступили у володіння спадковим майном. У 2016 році [PERSON] допоміг йому виготовити документи для реєстрації права власності і він зареєстрував своє право власності на будинковолодіння по [ADDRESS] . Ніхто його права не оспорював, тому у 2018 році він подарував 83/100 будинковолодіння своїй онуці [PERSON] . Весь будинок не дарував, тому що якась частка в будинковолодінні належала позивачу [PERSON] і він це усвідомлював. Але пізніше вирішив подарувати онучці і решту будинковолодіння та у 2020 році уклав нотаріально посвідчений договір дарування 17/100 будинковолодіння в користь [PERSON] . Позивач [PERSON] у відповідь на показання свідка [PERSON] пояснив, що у 2016 році допомагав батьку узаконити самочинне будівництво гаража і не займався виготовленням документів для реєстрації права власності [PERSON] на все будинковолодіння по [ADDRESS] . А про порушення свого права на спадкове майно дізнався у квітні 2021 р, отримавши відповідь з відділу реєстрації виконавчого комітету Славутської міської ради про те, що його знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши пояснення позивача, відповідачки та її представника, свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2023 року у цивільній справі № 682/2178/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Шкапій Віра Ярославівна, Славутська міська рада, про скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] задоволено частково та скасовано державну реєстрацію права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] за [PERSON] , проведену державним реєстратором виконавчого комітету Славутської міської ради 01.11.2016, номер запису про право власності: 17250382, реєстраційний номер житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1074298468000. Рішення набрало законної сили 24.04.2023 р, що стверджується постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 квітня 2023 року про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] - Мазуркевича О.С (а.с.15-26, 9-14). Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2023 року у цивільній справі № 682/2178/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Шкапій Віра Ярославівна, Славутська міська рада, про скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку, що набрало законної сили, встановлені обставини, які не потребують доказування при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Зокрема, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками позивача [PERSON] . Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] було побудовано та прийнято в експлуатацію в 1973 році на земельній ділянці, яка за рішенням №61 Виконавчого комітету Славутської міської ради депутатів трудящих від 7 квітня 1966 року була виділена [PERSON] для індивідуальної забудови. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки був побудований та прийнятий в експлуатацію за час перебування останніх у шлюбі . В даному будинку проживали та були зареєстровані [PERSON] (позивач) та його батьки [PERSON] та [PERSON] . На час [INFO] мати позивача [PERSON] померла. На час смерті [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] було зареєстроване місце проживання позивача [PERSON] та його батька [PERSON] 01 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі договору від 10.10.1966 та акту про завершення будівництва від 01.11.1973 за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . 02 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування 83/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] та в цей же день за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану частину житлового будинку. Крім того, 07 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір дарування 17/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] та в цей же день за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на вказану частину житлового будинку, після чого остання стала одноосібним власником спірного житлового будинку. Дані обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи № 682/2178/22. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У відповідності до ст.ст. 548-549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 553 ЦК УРСР визначено, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94 роз`яснено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 11.11.2021 у цивільній справі №682/791/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку встановлено, що на час смерті [PERSON] місце проживання позивача [PERSON] було зареєстровано за місцем проживання спадкодавця з 1992 по 2020 рік, що в розумінні норм чинного на час прийняття спадщини законодавства свідчить про прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном (ч. 4 ст. 82 ЦПК України) (а.с.27-30). Обставини щодо вступу [PERSON] в управління спадковим майном після смерті матері [PERSON] встановлені судовим рішенням у справі №682/791/21 та відповідачі таких обставин не спростували. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР). У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)). Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. У даній справі встановлено, що рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2023 р скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , проведену державним реєстратором виконавчого комітету Славутської міської ради 01.11.2016, номер запису про право власності: 17250382, реєстраційний номер житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1074298468000. Рішення набрало законної сили 24.04.2023 р, що стверджується постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 квітня 2023 року про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідачів [PERSON] , [PERSON] - Мазуркевича О.С. (а.с.15-26, 9-14). Тому, виходячи з обставин справи, належним способом захисту прав позивача є вимоги про витребування частки майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) спадковим майном. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (постанова КЦС ВС від 01.11.2023 у справі № 761/7257/20). Тому, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, зокрема щодо витребування майна з чужого незаконного володіння. Щодо застосування строку позовної давності, суд приходить до настпуного. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. У справі, яка розглядається, відповідачка подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що право позивача на спадкове майно було порушено в момент реєстрації права власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] , а саме у 2016 році. Тому початок перебігу строку позовної давності для позовних вимог [PERSON] у цій справі пов`язується з моментом, коли він дізнався або міг дізнатись про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме у 2016 році. Суд знаходить безпідставним посилання відповідачки та її представника на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки про порушення свого права на спадкове майно позивач дізнався після отримання відповіді з Виконавчого комітету Славутської міської ради №Д-21-25/70 від 05.02.2021 про зняття його з реєстрації місця проживання, що встановлено рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 лютого 2023 р у справі № 682/2178/22 та постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 квітня 2023 р у цій справі (а.с.15-26, 9-14). Тому суд приходить до висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Оскільки суд прийшов до висновку про законність, підставність та обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх задоволення, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України підстав для стягнення з позивача в користь відповідачки витрат на надання правничої допомоги в сумі 7000 грн (а.с. 59-61, 69) не вбачається.

Outcome: approved