Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 листопада 2006 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстровано виконкомом Липовецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 19. За час спільного проживання в шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею. За рішенням Хустського районного суду від 08.12.2012 року у цивільній справі № 309/4700/22 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Відповідач постійного місця роботи не має, однак отримує мінливий дохід, працюючи по найму. Він припинив приймати участь у вихованні дітей, жодної матеріальної допомоги не надає. Всі витрати по утриманню дітей лежать на ній. Відповідач є працездатною особою, інших утриманців у нього немає, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дітей. Посилаючись на викладене просила суд стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 13300 грн. щомісячно до досягнення ними повнолітнього віку. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Поляков М.В. не з`явилися. Представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Габор Я.І., в судове засідання не з`явились, представником відповідача до суду подано заяву про розгляд справи без їх участі. Від представника відповідача адвоката Габор Я.І. надійшло заперечення на позов, у якому вона просить суд відмовити у задоволенні вимог позовної заяви. У своєму запереченні на позов посилається на те, що позивачка не надала суду доказів того, що діти проживають з нею, оскільки будинок, в якому вона була зареєстрована разом з дітьми належить [PERSON] , діти проживають з батьком, а [PERSON] визнана такою, що втратила право користування житлом згідно рішення Хустського районного суду від 26.04.2023р. Діти ходять до Липовецького ЗЗСО І-ІІІ ст., а позивачка не має постійного зареєстрованого місця проживання. Як на підставу заперечень проти позову, відповідач просить відмовити в його задоволенні. З врахуванням наведеного, та у відповідності до порядку, визначеного ст. 223 ч. 4, ст. 247 ч. 2 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази по справі суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, укладеному 16 листопада 2006 року у виконкомі Липовецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис за № 19. (а.с. 7). Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження серія [NUMBER] від 20.05.2008 року та серія [NUMBER] від 08.07.2014 року. (а.с 8,9). Згідно рішенням Хустського районного суду від 08.12.2022 року у цивільній справі № 309/4700/22 шлюб між [PERSON] , та [PERSON] розірвано (а.с. 7). Згідно довідки Липовецького старостинського округу № 75/02-22 від 02.03.2023 року, виданої позивачці [PERSON] , [INFO]., мешканці [ADDRESS] , в тім що вона має слідуючий склад сім`ї: сини - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с. 15). Згідно довідки Липовецького старостинського округу № 118/02-22 від 21.04. 2023 року, виданої відповідач [PERSON] , [INFO]., мешканцю [ADDRESS] , в тім що він має слідуючий склад сім`ї: сини - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . (а.с. 29) Крім того рішенням Хустського районного суду від 26.04.2023 року у цивільній справі № 309/1017/23 позивачку [PERSON] , [INFO] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] (а.с. 36). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.180 СК України). При визначенні величини аліментного платежу суд враховує матеріальне становище платника аліментів, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст.180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, так як позивач та її представник, адвокат Поляков М.В., не надали до суду доказів про те, що діти проживають разом із [PERSON] та перебувають на її утриманні. Вказані обставини підлягають обов`язковому доказуванню, оскільки є підставою для стягнення аліментів на утримання дітей. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені та необґрунтовані, фактично позовні вимоги грунтуються на припущеннях позивача, тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України. Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7, ч.8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною третьою ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. У статті 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини.

Outcome: dismissed