Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

03 серпня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , із вимогою про витребування майна та відшкодування збитків. Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у цивільній справі №206/3502/20, зокрема, касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про компенсацію вартості 1/2 частки квартири, додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про компенсацію вартості 1/2 частки квартири та перегляду додаткового рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2021 року, додаткове рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2021 року в скасованій частині втратили законну силу. В обґрунтування своїх позовних вимог, з подальшим їх уточненням, вказала на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] , після смерті якої вона та її брат [PERSON] (з 2018 року [PERSON] ) є спадкоємцями першої черги. Спадщину після смерті [PERSON] складала квартира [ADDRESS] та грошовий вклад у ПАТ «КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США. У травні 2011 року нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбурга заведено спадкову справу № 50/2011. 18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Дорошенко Т.В. від імені росіянки [PERSON] складено заповіт на користь [PERSON] . На підставі вказаного заповіту 16 січня 2013 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга РФ Перовим М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на вищевказану квартиру, право власності на яку ним зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії РФ 21 листопада 2017 року, та вартість якої складала 9416062 рублі 15 копійок. 21 листопада 2017 року вказана квартира була відчужена [PERSON] на користь третьої особи шляхом її дарування. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року вищевказаний заповіт від 18 грудня 2008 року визнаний недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину, що видане приватним нотаріусом Кравченок С.В. від 27 березня 2012 року. Оскільки заповіт визнаний недійсним, а вона є спадкоємицею першої черги, вважає, що має право на частку спадщини. З тих підстав, що спадкове майно [PERSON] відчужене на користь третіх осіб, вона не може отримати частку коштів із вкладу та набути частку права власності на вказане майно в порядку спадкування за законом, тому вартість цих часток у розмірі 50%, що еквівалентно 1756095 гривень 60 копійок, вона прохає стягнути із відповідача [PERSON] на свою користь. Також вказує, що за життя до моменту смерті її мати мала у власності квартиру [ADDRESS] . У серпні 2011 року під час оформлення спадщини вона дізналася, що зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, укладеного за довіреністю від імені її матері [PERSON] , належить [PERSON] . Після продажу квартири [PERSON] не повернула довірителю грошові кошти від її продажу, тому на цей час вони зберігаються у неї без достатньої на те правової підстави, через що позивачка вимагає повернення безпідставно набутого майна відповідно до своєї долі у спадщині у розмірі 50%, тобто 40000 гривень. Крім того, вказує на те, що вартість майна не була погоджена із довірителем, а тому визначення її вартості у розмірі 80000 гривень є занадто заниженою та наносить шкоду й матеріальні збитки довірителю у розмірі 320000 гривень, оскільки реальна вартість квартири на той час складала 400000 гривень. 04 травня 2020 року вона направила [PERSON] вимоги на повернення грошей та відшкодування збитків, на які відповіді не отримала, кошти їй не повернуто, завдану шкоду не відшкодовано. Тому, прохає стягнути з [PERSON] безпідставно набуте майно у розмірі 40000 гривень та збитки у розмірі 160000 гривень. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача адвокатом Головашич Ю.О. подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. В обгартування відмови вказала, предметом позову є стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості частини квартири [ADDRESS] в розмірі 1756095 грн. 60 коп. Тобто, позивач намагається стягнути половину вартості квартири (як зазначає спадкової квартири), яка знаходиться в іншій країні. Таким чином, дана справа є справою з іноземними елементами, а компетентним судом у цій справі є суд держави, на території якої знаходиться спірне нерухоме майно - РФ (має місце виключна підсудність), що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача. Вказує, що Міністерством закордонних справ повідомило, що у зв`язку з широкомасштабною збройної агресії РФ проти суверенітету та територіальної цілісності України МЗС України 24.02.2022 року про прийняття Україною рішення про розірвання дипломатичних відносини з РФ. З дати зупинення дії Мінської конвенції не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами РФ і Республіки Білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних та кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї. Також, припинилося будь-яке поштове, сполучення між Україною та РФ. Зазначила, що надані позивачем документи в якості доказу, викладені іноземною мовою (російською) не мають перекладу на українську мову, матеріали справи не мають доказів про те, що мова якою вона викладена в зазначених документах є регіональною та території України. Матеріали справи не містять належних доказів звернення позивача до нотаріуса РФ з заявою про прийняття спадщини після матері, заведення спадкової справи, надання всіх належних документів або неможливість їх надання всіх належних документів або неможливість їх надати, відсутні як докази оформлення позивачем спадкових прав та і відмови нотаріуса позивачу в оформленні спадкових справ на території, де знаходиться спадкове майно, тобто відсутні докази неможливості оформлення спадкових прав у РФ. Також з матеріалів не можливо встановити хто є власником квартири, половину вартості якої позивач наймається стягнути, чи до оформив відповідач свої спадкові права, неможливо оглянути та дослідити нотаріальну справу, відсутність жодних правовстановлюючих документів на спірну квартиру. Все це говорить проте, що неможливо таку справу розглядати судами України. Більш того, позивачка обрала невірний спосіб захисту своїх прав, адже чому саме компенсація, а не отримання майна у власності, на яке позивач вважає має право. Доказів неможливості отримання майна у власність матеріали справи не містить. Тобто, квартира знаходиться в іншій країні, інформація по якій є невід`ємною, а компенсацію позивачка бажає отримати в Україні за рахунок іншого майна, що суперечить міжнародному праву. Також посилається на висновок експерта від 13 липня 2015 року №1/625 відповідно до якого встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «підпис» у двох примірниках заповіту [PERSON] в графі «підпис» у двох примірниках заповіту [PERSON] на користь [PERSON] від 18 грудня 2008 року, виконаний самою [PERSON] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] просила задовольнити позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог позивачки. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити, по наступним підставам. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 липня 2011 року (т. 1 а. с. 6). [PERSON] є матір`ю позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 жовтня 1977 року (том 1 а. с. 7) та відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 липня 1966 року (а. с. 11). 18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Т.А. від імені [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 21). 16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (том 1 а. с. 23). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12, заповіт [PERSON] , що засвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину, що видане [PERSON] приватним нотаріусом Кравченкок С.В. після смерті [PERSON] , визнані недійсними (том 1 а. с. 25-33). 12 червня 2017 року рішенням Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/5851/17, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа [PERSON] , про визнання заповіту недійсним - відмовлено (том 2, а. с. 120-129). 12 січня 2018 року відповідач змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 12 січня 2018 року ( том 1 а. с. 13). На підставу позову позивачка посилається на те, що на підставі заповіту від 18.12.2008 року [PERSON] 16.01.2013р. приватним нотаріусом Перовим М.В. було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано 21.11.2017р., що підтверджуються витягом з єдиного державного реєстру нерухомості про перехід прав на об`єкт нерухомості від 05.06.18 року. В цей же день реєстрація цієї квартири була здійснена за [PERSON] до третьої особи шляхом дарування, що підтверджується вказаним витягом. Протягом слухання справи про оскарження дійсності заповіту, відповідач позбувся спадкового майна 21.11.2017р., в подальшому це майно знято з кадастрового обліку, у зв`язку з розділом його на два нових об`єкти, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру нерухомості про перехід прав на об`єкт нерухомості від 05.06.2018 року та від 08.09.2020року. Вартість майна складає 9 416 062,15 руб РФ, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру нерухомості про кадастрову вартість об`єкту нерухомості від 31.05.2018 року. Враховуючи поточний курс рубля до гривні це є еквівалентом 3 512 191, 20 грн. тому вартість спадкового майна складає 1 756 095,60 грн. Оскільки фактично претендувати на частку майна позивачка не можу, у зв`язку з тим що воно відчужене, а в подальшому знято з обліку як об`єкт нерухомого майна, тому відповідно до ст. 358 ЦК України, має право на отримання компенсації від відповідача у розмірі вартості 1/2 частки майна. Проте, доказів, що квартиру за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано 21.11.2017 року за відповідачем на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 січня 2013 року, яке видано нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В., а в подальшому шляхом дарування на іншу особу, не надано. Позивачка посилається в якості доказу реєстрації вказаної квартири за відповідачем в 2011 році та в подальшому третім особам та визначення вартості квартири на «Выписку из Единого государственого реестра недвижимости о переходе прав на объект недвижимосты Фелиалу ФГБУ «ФКП Росреестра» по Свердловской области» (мовою документа) та «Виписки из Единого государственного реестра недвижимости об основных характеристиках и зарегистрированных правах на объект недвижимости» (мовою документа). Оригіналів вказаних документів позивачкою не надано. В зв`язку з чим, суд не може підтвердити ні існування оригіналів вказаних документів, ні їх відповідність наявним в матеріалах справи копіям і відповідно підтвердити існування обставин на які посилається позивачка. Більш того, в матеріалах справи відсутній переклад цих доказів з російської на українську мову. За положеннями ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Відповідно до ст. 9 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про судоустрій та статус судів" судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. Згідно до ст. 95 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. При цьому, суд зазначає, що до письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою. Докази надані суду іноземною (російською) мовою, - без перекладу, а відтак, суд позбавлений можливості дослідити їх зміст та встановити чи було здійснено відповідачем 12.05.2011 року реєстрацію квартири за адресою: [ADDRESS] та в подальшому реєстрацію за [PERSON] . Крім того, з наданої «Выписки из Единого государственого реестра недвижимости о переходе прав на объект недвижимосты Фелиалу ФГБУ «ФКП Росреестра» по Свердловской области»» (мовою оригіналу) не вбачається можливості встановити чи дійсно була реєстрація спірної квартири, на підставі яких документів, тощо, тим паче, свідоцтво на спадщину по заповіту на квартиру за адресою: [ADDRESS] було видано ще в 16 січня 2013 року. Відтак, суд не приймає до уваги наявні в матеріалах справи докази. Також, в судовому засіданні було надано оригінал листа №150 від 19.05.2011 року, нотаріуса м. Єкатеринбург Дубовицької О.Н. відповідно до якого вбачається, що нотаріусом надано відповідь на заяву [PERSON] та повідомлено, що нотаріусом заведено спадкову справу 50/2011 після померлої [INFO] [PERSON] , та вказано які саме документи потрібно представити для видачі свідоцтва про право на спадщину. Доказів надання цих документів нотаріусу, позивачкою до суду не надано. Крім того, судом враховано, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа: Головне управління юстиції у Черкаській області, приватний нотаріус Золотоніського району Черкаської області Кравченок С. В. про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, заповіт [PERSON] , що засвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] визнані недійсними. Тобто скасовано заповіт від 18 грудня 2008 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 березня 2012 року. Проте, як вбачається із матеріалів справи, свідоцтво про право про спадщину за заповітом від 16.01.2013 року не скасовано. Відповідно до частини 4 статті 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації (частина перша статті 1280 ЦК України). Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2020 року у справі № 727/1571/15-ц (провадження № 61-47830св18) зазначено: «відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. У разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 748/72/20-ц (провадження № 61-13144св20) зазначено: «відповідно до частини першої статті 1280 ЦК України якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Оскільки з урахуванням преюдиційності рішення Чернігівського районного суду від 17 жовтня 2016 року (справа № 748/1366/16-ц) [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини, то 1/5 частина у житловому будинку підлягає перерозподілу, проте не лише позивачеві, а між усіма співвласниками, які прийняли спадщину. Проте для застосування статті 1280 ЦК України, на яку позивач не посилався, потрібні визначені нею умови й підстави для застосування. Зокрема, перерозподіл стосується спадщини, яка вже розподілена між спадкоємцями в натурі, тобто коли спадкові відносини припинилися. Важливим для застосування статті 1280 ЦК України є визначення моменту здійснення первинного розподілу спадщини, яким є видача нотаріусом відповідним спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину та проведення державним реєстратором прав на нерухоме майно. Крім того, у статті 1280 ЦК України визначено лише одну підставу перерозподілу спадщини - прийняття її іншими спадкоємцями». Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, застосування статті 1280 ЦК України є визначення моменту здійснення первинного розподілу спадщини, яким є видача нотаріусом відповідним спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину та проведення державним реєстратором прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed