Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

28.02.2022 [PERSON] звернулася до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] та надати дозвіл на зміну прізвища малолітній дитині (з прізвища - [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 10.12.2015 року між нею [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб вдруге (перший шлюб був укладений з Відповідачем 20.09.2013 року). Від спільного подружнього життя у них народився син- [PERSON] , [INFO] . 17.06.2015 року шлюб між ними було розірвано. Вказує, що відповідач з дня народження сина не забезпечує і не приймає участі у його вихованні. В добровільному порядку відмовлявся і відмовляється надавати матеріальну допомогу на утримання дитини і всіляко ухилявся та ухиляється. За Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 07.05.2015 року справа №523/17068/14-у було відкриті виконавчі провадження від 28.05.2015 року: [NUMBER] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина - [PERSON] та № [NUMBER] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної [PERSON] до досягнення дитиною трьох років (до [INFO] ), так як знаходилася у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Відповідач з самого народження не визнавав [PERSON] своїм сином про це свідчать відомості, що є в Ухвалі Суворовського районного суду міста Одеси, справа за №523/17068/14ц від 07.05.2015 року - про зустрічний позов про оспорювання батьківства (копія додається). 25.11.2015 року за її заявою виконавчі провадження [NUMBER] та [NUMBER] були завершені, у зв`язку з примиренням з Відповідачем. До того часу так і не отримавши жодної грошової суми, борг йому пробачила. Вказує, що 10.12.2015 року був зареєстрований шлюб вдруге і вона разом з дитиною та Відповідачем переїхали жити на постійне місце проживання в село Стрілки, в будинок батька Відповідача. Майже одразу Відповідач поїхав на заробітки закордон, але ні її, ні сина він матеріально не забезпечував, спілкування було спочатку раз на тиждень, а потім взагалі не дзвонив і не відповідав на дзвінки. Той час, що Відповідач був вдома він скандалив, зловживав алкоголь та вів себе агресивно по відношенню до неї та малолітнього сина, що негативно впливало на її здоров`я та здоров`я сина у зв`язку з чим рішенням суду від 12.01.2018 їх шлюб розірвано. Після розлучення Відповідач брав до себе дитину на декілька годин у домовлені дні, але після таких побачень з татом, дитина поверталася з червоними очима та довго ні з ким не говорила, та сильно плакав. Не хотів йти з ним та до нього. На спільних зустрічах Відповідача та малолітнього сина вона не була присутньою і не знає, що Відповідач говорив дитині, та які дії вчиняв відносно нього, але ці зустрічі щоразу негативно впливали на психоемоційний стан здоров`я її дитини. Останній раз він бачився з дитиною більш як 2 роки тому. Відповідач взяв дитину до себе та привів його в сльозах через 15 хвилин після того, як забрав його з її дому. Син сказав, що до тата він більше не хоче йти. Була ще одна спроба подзвонити і поговорити з сином, але син з ним говорити відмовився. Дитину до неприязної йому розмови вона не змушувала. Зазначає, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не надає кошти для забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - створились умови, які шкодять інтересам дитини. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової (копія розрахунку заборгованості зі сплати аліментів додається), посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються мною самостійно без участі та підтримки з боку Відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. З огляду на наведене, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] та надати дозвіл на зміну прізвища малолітній дитині (з прізвища - [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2022 року справа передана для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 13.04.2023 провадження у справі було відкрито, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 26.05.2022 провадження у справі зупинено до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України. Ухвалою суду від 02.02.2023 провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.06.2023 закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що він хоче брати участь у житті сина, у його вихованні та спілкуванні з ним, він намагався побачитись із сином, проте стверджує, що позивачка не бажає спілкуватися з ним, чинить йому перешкоди у побаченнях та спілкуванні з дитиною, з приводу чого він звертався до органу опіки та піклування для визначення йому способу та порядку такого спілкування. Також зазначив, що має намір подати до суду заяву щодо невиконання позивачкою рішення про його побачення з сином. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області, як органу опіки та піклування Кіндзерська М.М. в судовому засіданні проти позову не заперечувала та підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , тобто сторони у справі, є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03.05.2014 року (а.с.14). Сторони перебували між собою у шлюбі, який був зареєстрований 10.12.2015року та рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 12.01.2018 шлюб між ними було розірвано (а.с.16). Як вбачається із довідок, виданих виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області від 22.02.2022року (а.с.15) та від 09.05.2023 (а.с.93), позивачка зареєстрована та проживає у власному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , разом із нею проживає її син - [PERSON] . Відповідач [PERSON] проживає окремо, за іншою адресою, проте також в с.Стрілки Самбірського району Львівської області. Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені серія [NUMBER] від 17.09.2021 [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » ( а.с.10). Також із матеріалів справи відомо, що у провадженні Суворовського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа №523/17068/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та непрацездатної дружини, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 07.05.2015року (а.с.22) провадження у вищевказаній цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства - закрито у зв`язку із відмовою від позову. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 07.05.2015року (а.с.20,21) у вищевказаній цивільній справі, позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , у розмірі частини з доходу, та аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 500гривень щомісячно, з 28.10.2014року і до 25.04.2017року включно. Як слідує із тексту вищевказаного рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 07.05.2015року відповідач позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини визнав повністю. Відповідно до судового наказу Старосамбірського районного суду Львівської області від 20.09.2019року (а.с.27) у справі №455/1202/19 з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина - [PERSON] у розмірі доходу, починаючи з 29.08.2019року. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах №37111 від 02.10.2023 у виконавчому провадженні ВП №60727320 при примусовому виконанні судового наказу №455/1202/19 від 20.09.2019 виданого Старосамбірським районним судом Львівської області, боржником [PERSON] сплачено 32709,00 грн аліментів та заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.01.2023 становить 118448,85 грн ( а.с.120,121). Згідно довідки ОЗЗСШ І-ІІІ ст.ім.о.Михайла Вербицького с. Стрілки Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №6 від 14.02.2022 (а.с.34), батько [PERSON] (учня 2-Б класу) зі слів вихователя ГПД [PERSON] ніколи не забирав дитину із школи і не цікавився фізичним, духовним і моральним розвитком дитини. Згідно характеристики від 14.02.2022 [PERSON] , [INFO] , учня 2-Б класу ОЗЗСШ І-ІІІ ст.ім.о.Михайла Вербицького с. Стрілки Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області, він навчається в школі з першого класу. Учень виховується в неповній сім`ї. Протягом двох років навчання батько [PERSON] не відвідував школу і не проявляв ініціативи щодо успішності та поведінки сина. Мама приділяє належну увагу вихованню сина. Систематично відвідує школу, цікавиться не лише успіхами [PERSON] , але й справами класу, стосунками сина з однокласниками, психоемоційним станом хлопчика, його самопочуттям (а.с.35). Згідно характеристики від 08.05.2023 [PERSON] , [INFO] , учня 3 класу ОЗЗСЩ І-ІІІ ст.ім.о.Михайла Вербицького с. Стрілки Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області, він навчається в школі з першого класу. Зарекомендував себе як дисциплінований, скромний, доброзичливий, врівноважений учень. [PERSON] виховується в неповній сім`ї. Протягом трьох років навчання батько [PERSON] не відвідував школу і не проявляв ініціативи щодо успішності та поведінки сина. Хлопчика виховує мама. Вона відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Систематично відвідує школу, цікавиться не лише успіхами [PERSON] , але й справами класу, стосунками сина з однокласниками. Підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи (а.с.90). Згідно характеристики від 08.05.2023року (а.с.89) позивачка [PERSON] з 01.07.2020 працює у приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Сивака М.І. на посаді юристконсульт, сумлінно виконує свої посадові обов`язки, наділена позитивними якостями, має хороші взаємини з колегами по роботі та роботодавцем. Згідно даних довідок про доходи від 24.02.2022 (а.с.36) та від 08.05.2023 (а.с.91) загальна сума доходу позивачки [PERSON] за період з 01.08.2021 по 31.01.2022року становить 36500гривень, за період з 01.11.2022 по 30.04.2023 становить 40200гривень. Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області, від 05.05.2023 (а.с.92), на час огляду [PERSON] дитина є здоровою, кожного року мама [PERSON] здійснює профілактичні огляди за дитиною у свого сімейного лікаря по місцю проживання. Як вбачається із рішенні №1 комісії з питань захисту прав дитини Стрілківської сільської ради від 29.07.2022, затвердженого рішенням виконавчого комітету №56 Стрілківської сільської ради від 29.07.2023, відповідач [PERSON] звертався до органу опіки та піклування із заявою про визначення його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] . Вказаним рішенням комісії, визначено відповідачу [PERSON] наступні години та дні побачення із його малолітнім сином [PERSON] , [INFO] : кожна неділя, святкові дні та день народження дитини по 2 години в день, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини [PERSON] ( а.с.72,73). Відповідно до висновку органу опіки і піклування Стрілківської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Стрілківської сільської ради самбірського району Львівської області №35 від 17.05.2023року, орган опіки і піклування Стрілківської сільської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ( а.с.79-82). Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання. Із змісту преамбули Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України - 27 вересня 1991 року (далі Конвенція) вбачається, що держави учасниці Конвенції визнають, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Частина 1 ст. 3 Конвенції вказує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 7 цього ж акту передбачено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно із ч.1 ст. 8 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Частина 1 ст. 9 Конвенції передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Стаття 16 Конвенції вказує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Статтею 18 Конвенції, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Отже, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Ч. 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 150 СК України, яка передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ст.153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За заявою батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні із нею того з батьків, хто проживає окремо. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим для виконання (ст.158 Сімейного кодексу України). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 27 лютого 2023 року в справі № 443/643/21. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зроблено правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявника проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання ним апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Так, позивачка, звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] посилалась на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В матеріалах справи міститься висновок органу опіки і піклування Стрілківської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ( а.с.80-82). Разом із цим, як вбачається зі змісту даного висновку, при підготовці висновку враховано інформацію, вказану у позовній заяві [PERSON] та інших документах, доданих до заяви, однак, відомостей про спроби з`ясувати обставини участі відповідача [PERSON] у вихованні дитини та отримати пояснення останнього у висновку відсутні, що свідчить про фактичну необ`єктивність при наданні відповідного висновку, а тому суд вважає, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим. У постанові від 26.04.2023 року по справі № 520/17217/13-ц Верховний Суд вказав, що за положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок має рекомендаційний характер. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Суд вважає, що вказаний висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. При цьому суд враховує, що у матеріалах справи відсутні дані щодо негативного впливу батька на розвиток дитини, наявність такого впливу не підтверджено відповідними доказами. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо застосування до відповідача [PERSON] заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. Щодо наявності заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, то дані обставини не свідчать про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17 прийняв висновок, у якому зазначив, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на нележне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання. Надані в судовому засіданні пояснення відповідача та наявні матеріали справи свідчать про те, що батько дитини - відповідач активно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки із цією метою звертався до органу опіки та піклування для встановлення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Також із наданих в судовому засіданні пояснень сторін вбачається наявність певних суперечностей між сторонами з приводу участі відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач під час розгляду справи заперечував проти позбавлення його батьківських прав, зазначаючи про те, що він бажає спілкуватися зі своєю дитиною, від виконання своїх батьківських обов`язків не відмовляється та певний час спілкувався і проводив час разом з сином, проте останнім часом, як стверджує, позивач чинила йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином. На переконання суду, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а тому позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу. За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, в тому числі і з батьком, крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, яка застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дитини іншим шляхом неможливо, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Щодо позовних вимог в частині зміни прізвища дитини, суд зазначає наступне. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частинами третьою, п`ятою статті 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. За змістом правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 759/3363/16-ц, тлумачення частини п`ятої статті 148 СК України дозволяє зробити висновок, що при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. Інтереси дитини у зміні прізвища можуть полягати у її бажанні, звичках, прив`язаності до членів її сім`ї. Згідно висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 01 квітня 2020 року у справі N 234/19213/17 (провадження N 61-16113св19), при вирішенні справи про зміну прізвища дитини необхідно також враховувати стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі й з тим із батьків, хто проживає окремо. Якщо той із батьків, хто має спільне з дитиною прізвище і проживає окремо від дитини, зберігає з нею близькі стосунки і продовжує брати участь в її вихованні, то не є доцільним сприяти відчуженню між батьком і дитиною, зокрема, шляхом зміни прізвища. Так, у разі виникнення спору між батьками щодо зміни прізвища дитини, той з батьків, який бажає змінити прізвище дитини повинен довести, що інший з батьків свідомо та умисно не піклується про фізичний і духовний розвиток їх дитини, а зміна прізвища останньої на прізвище матері/батька найкращим чином відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що доводи позивачки щодо необхідності зміни прізвища дитини не містять належного обґрунтування та доказів того, що зміна прізвища сина з прізвища батька « [PERSON] » на прізвище матері « [PERSON] » відповідатиме інтересам дитини та сприятиме якісним змінам у житті дитини. Враховуючи вищенаведене, на підставі встановлених обставин справи та належним чином оцінених судом доказів, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed