Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов мотивувала тим, що вона є власницею житлового будинку [ADDRESS] . До травня 2021 року відповідач мешкав з позивчкою за вказаною адресою і за цією адресою був зареєстрований. Вони перебували у цивільному шлюбі. На теперішній час позивачці невідоме місце перебування відповідача. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час була повідомлена, просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 15.02.2022 р. державним нотаріусом Красногорівської державної нотаріальної контори. Як вбачається з позову, позивач і відповідач проживали у цивільному шлюбі за вказаною адресою. 27.10.2022 року було складено акт №123 старостою Галицинівського старостинського округу Новогродівської міської ради Покровського району Донецької області у присутності свідків про не проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Згідно із положеннями ст.ст. 71,72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Тобто, всупереч приписам чинного законодавства, позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Своєю постановою Велика Палата Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 дійшла до правового висновку, що при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні та поважність причин такої відсутності. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог і оскільки позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed