Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд до ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» про стягнення коштів. Посилався на те, що 29 квітня 2016 року між ним та ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» був укладений договір страхування подорожуючих за кордон № 100958/000414-МРТ/16/Х. У грудні 2016 року він поїхав до Республіки Індонезія на о. Балі. 25 грудня 2016 року він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим потрапив у лікарню. Відповідача було повідомлено про страховий випадок. 26 січня 2017 року він подав до ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» заяву про страхову виплату. 11 травня 2017 року ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» відмовило йому у виплаті медичних витрат. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року зобов`язано ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» виплатити йому страхове відшкодування у розмірі 290309 гривень 55 копійок. Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року залишено без змін. 10 грудня 2020 року він отримав від ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» страхове відшкодування у розмірі 290309 гривень 55 копійок. Таким чином, порушення відповідачем договору страхування тривало 1310 днів. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача: - 83651 гривню 80 копійок - інфляційні витрати за період з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року; - 31235 гривень 50 копійок - три проценти річних за період з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року; - 38030 гривень 55 копійок - пеня за період з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року; - визнати недійсним п. 15.3 договору страхування та п. 15.1 в частині нарахування пені лише за робочі дні. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позовну у повному обсязі. Зазначено, що на виконання умов договору страхування у строки, визначені п.п. «с» п. 13.2 та п. 12.2 договору, страховик прийняв рішення про відмову у страховій виплаті та надіслав таке рішення у письмовій формі позивачу. Зазначено, що ні договором, ні законодавством не встановлено безспірного права страхувальника на отрмання страхового відшкодування. Вважає, що лише рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року було встановлено обов`язок ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» щодо виплати страхового відшкодування та лише суд встановив остаточний розмір страхового відшкодування. Так, на виконання п.п. «с» п. 13.2 договору ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» протягом 10 робочих днів з моменту складання страхового акту виплатило страхове відшкодування позивачу. Крім того, просить застосувати строк позовної давності в один рік до вимоги про стягнення пені. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 квітня 2016 року між [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» був укладений договір страхування подорожуючих за кордон № 100958/000414-МРТ/16/Х. 25 грудня 2016 року позивач потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, у зв`язку з чим опинився у лікарні. Відповідача було повідомлено про страховий випадок. 26 січня 2017 року позивач подав до ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» заяву про страхову виплату. 11 травня 2017 року ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» відмовило позивачу у виплаті медичних витрат. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року зобов`язано ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» виплатити позивачу страхове відшкодування у розмірі 290309 гривень 55 копійок. Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року залишено без змін. 10 грудня 2020 року ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» виплатило позивачу страхове відшкодування у розмірі 290309 гривень 55 копійок. З позову вбачається, що [PERSON] просить стягнути з відповідача інфляційні витрати, три проценти річних та пеню за період прострочення виплати страхового відшкодування, а саме з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року. Представник відповідача, заперечуючи вимоги позивача, у відзиві зазначає про те, що лише рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року було встановлено обов`язок ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» щодо виплати страхового відшкодування та лише суд встановив остаточний розмір страхового відшкодування. Так, на виконання п.п. «с» п. 13.2 договору ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» протягом 10 робочих днів з моменту складання страхового акту виплатило страхове відшкодування позивачу. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У разі невиконання рішення суду, у кредитора виникає право стягнути суми, передбачені договором, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до абзацу 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року встановлено, що 25 грудня 2016 року настав страховий випадок за участю позивача та відмова ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» у визнанні цього випадку страховим та у виплаті страхового відшкодування є протиправною. Пунктом 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Разом з тим, 11 травня 2017 року ПрАТ «Страхова компанія Арсенал Страхування» відмовило позивачу у виплаті медичних витрат. Враховуючи визнання рішенням суду такої відмови протиправною, прострочення виконання умов договору страхування почалось саме з дати відмови у виплаті страхового відшкодування - 11 травня 2017 року. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З позову вбачається, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року про стягнення коштів на користь позивача було виконано 10 грудня 2020 року. За період з 11 травня 2017 року (дата відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування) по 10 грудня 2020 року (дата виплати страхового відшкодування) у відповідача утворилась заборгованість, що складається з: - 83651 гривню 80 копійок - інфляційні витрати; - 31235 гривень 50 копійок - три проценти річних. Розрахунок загальної суми заборгованості станом на 10 грудня 2020 року наданий суду і відповідає вимогам закону. Вбачається, що належних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідачем суду не надано. Зокрема, не надано інший розрахунок, який би спростовував нарахування позивача. Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, суд вважає, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми і вважає за можливе покласти їх в основу рішення суду. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в сумі 83651 гривню 80 копійок та три проценти річних у розмірі 31235 гривень 50 копійок. Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким: - стягнути з відповідача 38030 гривень 55 копійок пені за період з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року; - визнати недійсним п. 15.3 договору страхування та п. 15.1 в частині нарахування пені лише за робочі дні. Відповідно до п. 15.1 договору страхування страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі 0,01 % від суми несвоєчасно здійсненої страхової виплати за кожний робочий день прострочення здійснення страхової виплати. Пунктом 15.3 договору страхування визначено, що в разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним договором страхування в судовому порядку, нарахування пені, за час розгляду судової справи, не здійснюється. З позову вбачається, що такі умови договору щодо стягнення пені нівелюють сам принцип відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки дозволяють страховику уникнути її настання. Крім того, порушення грошового зобов`язання неможливо розділити в періоді на робочі та вихідні дні, тому що воно є триваючим, а вихідні дні не є тим фактором, що переривають його тривалість. За таких обставин, позивач вважає, що спірні пункти договору є недійсними. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Тлумачення п. 3 ст. 3 ст. 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: - наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно ч. 5 ст. 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); - якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 ч. 1 ст. 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); - якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 551 ЦК України). У ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним (ч. 3 ст. 614 ЦК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладанні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно. Проте свобода у визначенні обсягу договірної відповідальності не безмежна, оскільки законодавець встановлює межі саморегулювання, гарантуючи охорону інтересів окремих учасників цивільного обороту (зокрема, споживачів) за допомогою встановлення імперативної заборони (ex ante). Тому правочин, яким скасовується або обмежується відповідальність за умисне невиконання або неналежне виконання зобов`язання, є нікчемним. З урахуванням правил, закріплених в статті 217 ЦК, нікчемною буде лише та частина договору (його пункти), в якій передбачено про скасування або обмеження відповідальності. При цьому, це не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов про скасування або обмеження відповідальності за умисне порушення зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18. Вбачається, що у договорі страхування подорожуючих за кордон № 100958/000414-МРТ/16/Х від 29 квітня 2016 року відбулося обмеження договірної відповідальності (умова про нарахування пені лише у робочі дні та заборона здійснення нарахування пені за час вирішення спірних питань в судовому порядку) без врахування імперативної заборони, передбаченої ч. 3 ст. 614 ЦК України. З таких обставин, умови договору, викладені у п. 15.3 та п. 15.1 в частині нарахування пені лише за робочі дні є нікчемними. Відповідно до абзацу 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, до правовідносин сторін слід застосовувати положення про пеню, передбачені в ч. 3 ст. 549 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Позивачем нарахована пеня за прострочене зобов`язання за період з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року у розмірі 38030 гривень 55 копійок. Розрахунок суми пені станом на 10 грудня 2020 року наданий суду і відповідає вимогам закону. За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача нараховану пеню. Відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимоги про стягнення пені. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Частиною 2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач просить стягнути пеню за період з 11 травня 2017 року по 10 грудня 2020 року, тобто поза межами встановленої законом позовної давності в один рік. Суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимоги про стягнення пені. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову в цій частині в межах строку позовної давності, починаючи з 10 грудня 2019 року по 10 грудня 2020 року. За період з 10 грудня 2019 року по 10 грудня 2020 року кількість днів прострочення становить 366 днів. Пеня у розмірі 0,01 % від суми страхового відшкодування (за період з 10 грудня 2019 року по 10 грудня 2020 року) за кожний день прострочення становить 10625 гривень 33 копійки (290309,55 х 0,01 = 2903,10 х 366 = 1062532,53/100 = 10625,33). Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 10625 гривень 33 копійки. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 1255 гривень 13 копійок.

Outcome: partial