Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] , в якому прохає визначити його та відповідача частки у спільній сумісній власності в розмірі по частині квартири за адресою: [ADDRESS] . Одночасно позивач прохає визнати за ним право власності на частини кв. [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано 17.04.2012 в книзі 117, номер запису 16130, реєстраційний номер об`єкта 28341643. Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що з 17.06.2006 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Полтави 16.07.2012. У період шлюбу, а саме 30.03.2012 ними за спільні кошти для спільного проживання було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. 30.03.2012 в реєстрі за №1271. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано 17.04.2012 ПП Полтавське БТІ в книзі 117 за №16130, реєстраційний номер об`єкту 28341643. Покупцем за договором купівлі-продажу виступила відповідач, однак в преамбулі договору міститься вказівка про те, що [PERSON] діє зі згоди чоловіка [PERSON] на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом. Також у п.1 договору купівлі-продажу вказано, що покупець [PERSON] прийняла спірну квартиру у спільну сумісну власність. Після придбання квартири позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , де і є зареєстрованим на даний час, сплачував протягом всього часу комунальні послуги. З посиланням на норми ст.ст.69,70 СК України, ст.372 ЦК України, позивач вказує, що спірна квартира є спільною сумісною власність подружжя, здійснити її поділ технічно неможливо, і згода щодо компенсації за частку майна у сторін відсутня, тому він прохає визначити його частку та визнати за ним право власності на частину спірної квартири. Провадження у справі відкрито за ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.06.2023, з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони до суду не з`явились. Від позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги ним підтримані повністю, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач правом надання відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, не скористалась, причин не прибуття до суду не повідомила. За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до вимог ч.1 ст.281 ЦПК України, 23.11.2023 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду справи. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неприбуттям в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] 17.06.2006 зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 602 від 17.06.2006, після реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.11). Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.07.2012 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.12). За договором купівлі-продажу від 30.03.2012 посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 1271, [PERSON] , діючи зі згоди чоловіка [PERSON] , прийняла у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] (а.с.13-15). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, складеного ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор» №33838875 від 17.04.2012 (а.с.16), право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер 28341643, номер запису 16130 в книзі 117, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30.03.2012, з розміром частки 1/1, форма власності приватна. Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , 17.04.2012 до нього внесено запис про [PERSON] як власника нерухомого майна (а.с.20-21). Аналогічні відомості містяться в Інформаційній довідці з Державного реєстру №333275190 від 24.05.2023 (а.с.17-18). Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади та відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Розглянувши справу в межах заявлених вимог та встановивши її фактичні обставини, суд вказує, що згідно із ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~ \~ \~ \~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наданих доказів судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] з 17.06.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 16.07.2012. Перебуваючи у шлюбі сторони придбали спірну квартиру за договором купівлі-продажу від 30.03.2012, покупцем за яким виступила [PERSON] , діючи зі згоди чоловіка та приймаючи квартиру у спільну сумісну власність. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~ \~ \~ \~Згідно із\~ст.372\~ЦК України,\~майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~може бути\~поділене між\~співвласниками за\~домовленістю між\~ними,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. \~ \~ \~ \~Тлумачення\~статті 60 СК України\~свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.\~ \~ \~ \~ \~Таким чином, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності майна. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Враховуючи, що спірну квартиру було придбано сторонами під час шлюбу і презумпцію спільної власності подружжя відповідачем не спростовано, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і оскільки добровільно сторони не дійшли згоди про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому слід визначити ідеальні частки та визнати за позивачем право власності на частку. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved