Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що у період з 16.10.2019 по 11.08.2021 року сторони перебували у шлюбі. Під час шлюбу 11.11.2020 року сторони за їхні спільні сімейні кошти купили квартиру [ADDRESS] , право власності на яку за усною домовленістю сторін зареєстровано на відповідача. Позивач вважає, що придбана за спільні сімейні кошти квартира є спільною власністю подружжя, а тому частка спірної квартири належить позивачу. У зв`язку із зазначеним позивач просить визнати, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 56,9 м.кв. належить на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; визнати, що розмір частки [PERSON] , [INFO] , у праві спільної сумісної власності подружжя у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] , загальною площею 56,9 м.кв. складає частину даного жилого приміщення. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.11.2021 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. 21.02.2022 р. закрито підготовче провадження. 03.11.2022 р. судом ухвалено заочне рішення, відповідно до якого позов задоволено. На підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 29.05.2023 р. за заявою відповідача заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Заочне рішення суду від 03.11.2022 просив залишити без змін. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, а саме, що квартира, яка є предметом спору, була оплачена в попередньому шлюбі відповідача і навіть була предметом поділу майна подружжя в попередньому шлюбі. Майнові права були придбані до укладення шлюбу з позивачем. В шлюбі з позивачем у справі, було фактично передано квартиру та укладено нотаріальний договір купівлі-продажу квартири. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. Відповідно до статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Судом встановлено, що 16.10.2019 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №1416. Заочним рішенням Васильківського районного суду Київської області від 11.08.2021 року у справі №362/1898/21 шлюб між сторонами розірвано. Згідно інформаційної довідки №282818008 від 03.11.2021 року квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Підставою державної реєстрації права власності є договір купівлі-продажу, серія та номер:688, виданий 11.11.2020 року, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одним із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.ст.70,71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні. А тому присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.п.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Для визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт придбання цього майна за час шлюбу, а й джерело його набуття. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, аналогічна правова позиція ВСУ міститься й у справі № 6-3999цс17. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі №331/8757/14-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) заначено, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 707/1359/16-ц (провадження № 61-503св20). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Судом встановлено, що 22.09.2011р. було укладено Договір доручення № 2884/В/Б між ТОВ «Інвестиційна компанія «А.І.С.Т. - ІНВЕСТ» та відповідачем про придбання цінних паперів в інтересах відповідача, а саме опціонний сертифікат на придбання, базовий актив - 0,01 м. кв. загальної площі жилого приміщення у будинку, розташованому за будівельною адресою: [ADDRESS] Кількість ЦП - 6 043 штуки. Відповідно до п.1.2 умов даного Договору, повірений приступає до виконання доручення після надходження коштів на придбання пакету ЦП, визначених п.1.3 даного Договору та оплати винагороди Повіреному визначеної п.2.1. цього Договору. Згідно п.1.3 даного Договору, кількість ЦП 6 043 штук загальною вартістю 295 502,70 грн., термін сплати ЦП - 29.09.2011р. Відповідно до Виписки з реєстру Договорів: 11 жовтня 2011р. - договір № 1157;100803/1-Б-453; 3002/Б; 2382 від 11.10.2011р. укладено між ТОВ ФК «ФІНЕКС - Україна» та TOB «ІК, А.І.С.Т. - ІНВЕСТ», що діє на підставі Договору доручення № 2884/В/Б від 22.09.2011р. з [PERSON] . Відповідно до вказаного договору, предметом договору є опціонний сертифікат, назва емітенту - TOB «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», кількість 6 043 штук, загальною ціною договору - 295 502,70 грн. Згідно Акту виконання Договору купівлі-продажу опціонних сертифікатів № 1157; 100803/1-Б-453; 3002/Б; 2382 від 11.10.2011р. складеного 11.10.2011р., між ТОВ «Інвестиційна компанія «А.І.С.Т. - ІНВЕСТ», що діє на підставі Договору доручення № 2884/В/Б від 22.09.2011р. з [PERSON] (надалі - Довіритель (Покупець)), діє від імені та в інтересах [PERSON] , та ТОВ «Компанія з управління активами ЛІКО-ІНВЕСТ», підтверджується- що у відповідності з договором купівлі- продажу опціонних сертифікатів № 1157; 100803/1-Б-453; 3002/Б; 2382 від 11.10.2011р. Довіритель (Покупець) придбав, вчасно та в повному обсязі оплатив наступні опціонні сертифікати на умовах Договору, а саме - базовий актив - 0,01 м.кв. загальної площі жилого приміщення у будинку, розташованому за будівельною адресою: [ADDRESS] (5 буд), емітент - ТОВ «Територіальне між господарче об`єднання «ЛІКО-ХОЛДІНГ», кількість ЦП 6 043 штук. Отже, станом на 11.10.2011р. кошти для придбання опціонних сертифікатів були сплачені ТОВ «Інвестиційна компанія «А.І.С.Т. - ІНВЕСТ» відповідачем, внаслідок чого ТОВ «Інвестиційна компанія «А.І.С.Т. - ІНВЕСТ» виконало доручення в інтересах відповідача, а саме - придбало опціонні сертифікати на організованому ринку цінних паперів. 11.11.2020р. укладено Договір купівлі-продажу квартири між ТОВ «ТМО «ЛІКО- ХОЛДІНГ» та відповідачем та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Байдик Т.М., зареєстровано у реєстрі № 688. Як вбачається, підставою для придбання вищевказаної квартири була наявність у Покупця до погашення опціонів серії В у кількості 5 690 одиниць. Вказані опціони булі оплачені в попередньому шлюбі відповідача у 2011 році. Майнові права на суму 362 580,00 грн. було також сплачено 29.09.2011 року. Таким чином, майнові права на вищевказану квартиру відповідач набула ще до укладення шлюбу з позивачем. Також відповідачем були укладені відповідні договори та сплачені грошові кошти ще в 2011 році для придбання відповідних опціонів для придбання вищевказаної квартири. Крім того, відповідно до умов заяви про укладення мирової угоди в судовій справі № 362/4302/19 між [PERSON] (попередній чоловік [PERSON] ) та [PERSON] за позовом про розподіл майна подружжя сторони дійшли згоди про те, що у особисту приватну власність [PERSON] виділено майнові права на квартиру (в разі закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію - квартиру), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.11.2020 р. у справі № 362/6620/19 було затверджену мирову угоду укладену 12.12.2019 р. між [PERSON] (попередній чоловік [PERSON] ) та [PERSON] за позовом про розподіл майна подружжя. Згідно вказаної ухвали, в особисту приватну власність [PERSON] виділено майнові права на квартиру (в разі закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію, - квартиру), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, квартира, яка є предметом спору, була оплачена в попередньому шлюбі відповідача, і навіть була предметом поділу майна подружжя в попередньому шлюбі відповідача, шляхом інвестування об`єкту будівництва. В шлюбі з позивачем у справі, було фактично передано квартиру та укладено нотаріальний договір купівлі - продажу квартири. Сама по собі реєстрація нерухомого майна під час шлюбу сторін не є підставою для визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя [PERSON] до [PERSON] , оскільки таке майно набуте відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачем. Встановлені обставини справи дають підстави суду дійти висновку, що відповідач спростувала презумпцію спільності майна на спірну квартиру [ADDRESS] незважаючи на здійснення державної реєстрації права власності на неї після реєстрації шлюбу з позивачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позову, тому судові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed