Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернулась\~до\~суду\~з\~позовною\~заявою\~до Відділу поліції\~№\~2\~Харківського районного\~управління поліції\~№\~1\~Головного\~управління\~Національної\~поліції\~в\~Харківській\~області (далі ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області), третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області в якій просить визнати відповідача таким, що завдав позивачу моральну шкоду з 04.01.2020 року по 01.02.2023 року бездіяльністю підлеглим йому підрозділом при досудовому розслідуванні кримінального провадження № 12020220540000008 від 04.01.2020 року та стягнути з спеціального рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 200000 грн. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 03.01.2020 року до Слобідського відділу поліції ГУНП в Харківській області було направлено заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України. У вказаній заяві було вказано, що громадянин Азербайджану [PERSON] , [INFO] , зловживаючи довірою, заволоділа грошовими коштами у розмірі 10\~000 доларів США, які були надані йому для внесення авансу за автомобіль Toyota Land Cruiser Prado, 2013 року випуску, білого кольору з метою подальшої його купівлі. За її заявою було внесені відомості до ЄРДР за № 12020220540000008 від 04.01.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, у якому вона була визнана потерпілою. В вересні 2021 року вона неодноразово зверталась до ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області з метою направлення запитів, а пізніше з метою отримання постанови про закриття кримінального провадження. Також вказала, що на її звернення до Офісу Генеральної прокуратури, Харківської обласної прокуратури, ГУ НП в Харківській області їй було повідомлено, що 19.10.2021 року матеріали кримінального провадження було спрямовано до Слобідської окружної прокуратури м. Харкова, та 22.10.2021 року постанова про закриття кримінального провадження № 12020220540000008 від 04.01.2020 року була скасована, та досудове розслідування у кримінальному провадженні відновлено. Крім того, пояснила, що протягом серпня-листопада 2021 року вона неодноразово зверталась до СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області з різними клопотаннями, однак вони були проігноровані. Також, позивач вказала, що 10.11.2021 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі № 641/8389/21 було задоволено її скаргу та зобов`язано СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області розглянути її клопотання від 01.11.2021 року, та ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.01.2022 року по справі № 641/6249/20 було задоволено частково її скаргу та зобов`язано СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області розглянути її клопотання від 16.12.2021 року. Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 10.10.2022 року було задоволено її скаргу щодо бездіяльності слідчого. З приводу відшкодування моральної шкоди позивач вказала, що затягування розслідування кримінального провадження № 12020220540000008 від 04.01.2020 року завдало їй моральних страждань, вона відчувала безмежну беззахисність, у зв`язку з тим, що кримінальне провадження було закрито, тобто її права не були захищені. Враховуючи вищевикладене,\~позивач [PERSON] була\~вимушена звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13.02.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того, ухвалою Комінтернівського\~районного суд\~м.\~Харкова від\~25.04.2023\~року замінено неналежного відповідача - Відділ поліції\~№\~2\~Харківського\~районного\~управління поліції\~№\~1\~Головного\~управління\~Національної поліції\~в\~Харківській\~області у цивільній справі № 641/692/23, належним відповідачем Головним управлінням Національної поліції в Харківській області. Позивач до судового засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Харківській області до судового засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. В наданому до суду відзиві на позов зазначила, що свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачка обґрунтовувала бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування, прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12020220540000008. Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Процесуальні рішення, на які посилається позивачка, та розцінені нею як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дій при проведенні досудового розслідування, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Оскарження позивачкою дій та бездіяльності слідчого, прокурора, свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважають позивачі. Позивачка не надала належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй працівниками поліції моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. Позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивачка обмежилась лише загальними посиланнями на бездіяльність та незаконність дій посадових осіб органу досудового розслідування, прокуратури та завдання їй моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні погіршення здібностей позивачки або позбавлення можливості реалізовувати свої звички і бажання, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між протиправними, на їх думку, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди. Під час досудового розслідування слідчими суддями не встановлювались факти протиправності рішень, дій чи бездіяльності слідчих чи прокурорів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Таким чином, заявлені позивачкою вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню. Представник третьої особи\~Головного управління\~Державної казначейської\~служби України\~у Харківській\~області до судового засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У наданому до суду відзиві на позов представник третьої особи Казначейської служби України Пузіков В. зазначив, що держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду, разом з тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Головного управління не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки орган Казначейства не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 27.11.2019 року по справі № 242/4741/16-ц. Крім того, вказав, що у рішеннях, що підлягають виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України, що відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постанові від 19.06.2018 року по справі № 910/23967/16. З приводу вимог позивача про стягнення моральної шкоди зазначив, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження шляхом подання відповідних скарг до суду не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача та не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статей 1174, 1176 ЦПК України. Вказана позиція зазначена у постановах Верховного Суду в справі № 641/2328/17 від 04.07.2018 року, справі № 638/1413/17 від 23.01.2019 року, справі № 638/9055/16-ц від 28.11.2018 року, справі № 638/11311/16-ц від 28.11.2018 року. Таким чином, надані позивачем копії рішень, не є достатніми, в розумінні ст. 76 ЦПК України, доказами про завдання їй моральної шкоди в розмірі 200\~000 грн. Інших належних та допустимих доказів, якими підтверджується моральні страждання та інші негативні наслідки з обставин зазначених у позові, їх розрахунку не надано. Позивачем у позовній заяві розмір моральної шкоди визначений всупереч загальних засад цивільного судочинства про справедливість, добросовісність та розумність та є надмірним відшкодуванням. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~\~ Стаття 16 ЦК України\~\~передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12020220540000008 від 04.01.2020, розпочатому 04.01.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України слідчими ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області (колишня назва - Слобідський ВП ГУНП в Харківській області), що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Позивачка в кримінальному провадженні є потерпілою. На час розгляду справи в суді слідчими СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області ще здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12020220540000008 від 04.01.2020. Крім того, з ухвали слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.11.2021 року у справі № 641/8389/21 вбачається, що скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області щодо несвоєчасного розгляду клопотання, поданого в рамках розгляду кримінального провадження № 12020220540000008 від 04.01.2020 року було задоволено, зобов`язано СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області організувати розгляд клопотання від 01.11.2021 року про ознайомлення [PERSON] , поданого в рамках кримінального провадження № 12020220540000008 від 04.01.2020, яке отримане ВП № 2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області 01.11.2021 року. Ухвали слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.01.2022 року у справі № 641/6249/20 скаргу [PERSON] на бездіяльність посадових осіб відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Харківській області задоволено частково, зобов`язано посадову особу СВ відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Харківській області, повідомити [PERSON] про результат розгляду її клопотання від 16.12.2021 року у відповідності до вимог статті 220 КПК України. Також, з заяв [PERSON] про вчинення процесуальних дій від 04.08.2021 року, про надання інформації та документів від 21.09.2021 року, про ознайомлення з матеріалами справи кримінального провадження від 01.11.2021 року, про ознайомлення з матеріалами справи кримінального провадження від 26.11.2021 року, про вчинення процесуальних дій від 16.12.2021 року, про вчинення процесуальних дій від 28.06.2022 року, про надання інформації від 28.06.2022 року вбачається, що позивач неодноразово зверталась до СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області. З відповіді Харківської обласної прокуратури № 09/1-226-21 від 27.10.2021 року вбачається, що СВ ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № № 12020220540000008 від 04.01.2020 щодо шахрайського заволодіння грошовими коштами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. За результатами досудового розслідування 25.06.2021 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. Зазначене рішення 22.10.2021 року скасовано процесуальним керівником Слобідської окружної прокуратури м. Харкова як незаконне та необґрунтоване. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У постанові ВС від 15 вересня 2021 року у справі № 711/3111/19, провадження № 51-2890км19 касаційний суд, досліджуючи питання дотримання розумних строків кримінального провадження, висловив наступні правові висновки. Згідно зі статтею 113 КПК процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (частина 2 статті 113 КПК). За своєю юридичною природою процесуальні строки виступають темпоральними умовами реалізації суб`єктивних прав і юридичних обов`язків учасників кримінальних процесуальних правовідносин. Відповідно до загального принципу кримінального провадження, закріпленого у статті 28 КПК, розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень, і співвідносяться з практикою Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ). Так у справі «Іванов проти України» зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в кримінальному провадженні застосовується у такий спосіб, щоб особа, яку звинувачено, не залишалася тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (пункт 71). Аналогічні позиції ЄСПЛ висловив у справах Карт проти Туреччини (пункт 68), Вемхофф проти Німеччини (пункт 18). При цьому ЄСПЛ у справі «Іванов проти України» вказав, що період, який має прийматися до уваги повинен відраховуватися саме з порушення кримінальної справи проти особи (пункт 63). Виходячи із загального конституційного принципу рівності громадян перед законом та судом, ст. 24, п. 1 ч. 1 ст. 129 Конституції України, гарантії дотримання розумних строків стосуються не лише особі, яких притягнуто до кримінальної відповідальності, але й потерпілих осіб. Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002). Відповідно до частини 1 статті 219 КПК строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Відповідно до статті 283 КПК прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: (1) закрити кримінальне провадження; (2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; (3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням). А тому в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18, від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20, ухвали Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №712/6375/18, від 15 березня 2021 року у справі № 676/6116/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 676/804/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 991/6516/20). При цьому згідно ч.2 ст.28 КПК України проведення досудового розслідування в розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд. Крім того, у ч. 6 ст.28 КПК передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що зумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим кодексом. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1 місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, передбачених п. 1 і 2 ч. 3 цієї статті; 6 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину; 12 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину. Судом встановлено, що на момент звернення позивича з позовом до суду досудове слідство органом поліції проводиться 3 роки 10 місяців, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Як вбачається з матеріалів справи, слідчим на теперішній час не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження. Під час розгляду даної справи відповідачем не надано доказів, які б свідчили про те, що тривалість досудового розслідування більше 3 років у кримінальній справі, де позивач є потерпілою, обумовлена її надмірною складністю чи іншими вийнятковими обставинами. Суд погоджується, що наведені позивачем факти свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною і в якій позивач є потерпілим. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка їїз авдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно відвини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюєтьсяч.1ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173 та1174цьогоКодексу). Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16. В ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1174 ЦК України, оскільки ч. 6ст. 1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч. 1ст. 1176 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 1 та 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно роз`яснень, даних у п. 9 Постанови № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Положеннями п. 10-1 Постанови № 4 роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ. Зокрема в п. 74 рішення "Ігнаткіна проти України", констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - "розумність" тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника. Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі "Таран проти України", окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідає вимозі "розумного строку". Отже, було порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див.mutatismutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27.06.1997 у справі "Філіс проти Греції" (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 522/22008/15-ц (провадження № 61-3462св18) зазначено, що, як свідчить тлумачення ст.ст.23, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2019у справі№ 916/1423/17(провадження№ 12-208гс18) зроблений висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб ГУ НП Харківської області щодо проведення досудового розслідування за заявою про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020220540000008 від 04.01.2020 року за заявою позивача, а тому суд вважає, що цими діями позивачу заподіяно моральної шкоди. Суд звертає увагу на те, що захисту прав позивача, як заявника у кримінальному провадженні № 12020220540000008 від 04.01.2020 року, не відбулося, адже орган досудового розслідування здійснює розслідування поза межами розумного строку незважаючи на вказівки прокурора до вчинення дій, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено. З огляду на наведене, суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу бездіяльністю органу досудового розслідування моральної шкоди. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 08.04.2020 у справі № 638/14009/17 (провадження № 61-766св20). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Дана позиція суду аналогічна позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18). Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства" (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI) моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Щодо розмірів моральної шкоди, заявлених позивачем, то суд зазначає, що вони не відповідають вимогам розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи розмір компенсації завданої позивачці моральної шкоди, суд враховує характер та тривалість завданої шкоди, глибину її душевних страждань та стан здоров`я, переживань, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості, визначає, що в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду підлягає до стягнення 10 000 грн. Згідно з положеннями ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~\~Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial