Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 3000 євро, а також просив стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 22 липня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якого відповідачу було надано позику в сумі 3000 євро готівкою. Відповідач зобов`язувався повернути позикодавцю таку ж суму грошей (позику) у строк до 22 жовтня 2022 року, проте взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 01 вересня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. До судового засідання представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча неодноразово повідомлявся про дату час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов до суду не подав, а тому суд в порядку\~ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. У відповідності до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що 22 липня 2022 року [PERSON] власноруч написав розписку, відповідно до якої останній отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в борг в сумі 3000 євро, які зобов`язувався повернути в повному обсязі протягом трьох місцяв з моменту отримання даних коштів, а саме до 22 жовтня 2022 року. Факт написання розписки відповідачем не оспорювався, а тому виникнення боргового зобов`язання за договором позики є встановленим належним доказом, а саме оригіналом даної розписки. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (ч.1ст.530 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк до часу розгляду справи судом. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, суд враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у якій Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У постанові від 16.01.2019 року у справі № 14-446цс18 Велика Палата Верховного суду зробила висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальникає повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання перед позивачем [PERSON] за договором позики не виконав, у встановлений у зобов`язанні строк його виконання - 22 жовтня 2022 року, кошти в сумі 3000 євро не повернув, а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та, з врахуванням позиції, викладеної Великою Палатою Верховного суду у постанові від 16.01.2019 року по справі № 14-446цс18, підлягають задоволенню - з відповідадача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за позикою в сумі 3000 євро. У відповідності до положень\~ст. 141 ЦПК України\~у зв`язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved