Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача і просить стягнути з останнього на свою користь заборгованість за розпискою у загальному розмірі 48 311,13 грн та судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 17 лютого 2020 року вона з відповідачем уклали договір позики, який було оформлено розпискою. Згідно умов вищезазначеного договору, позивач передала, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 25 000,00 грн, які зобов`язувався повернути до 01 червня 2020 року. Станом на 05 липня 2023 року відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав, борг повернув лише частково 20.04.2023 у розмірі 2 000,00 грн. У зв`язку з чим, позивач уважає необхідним стягнути з відповідача на свою користь, окрім основної суми боргу, також за період з 17.02.2020 по 30.06.2023 проценти за обліковою ставкою НБУ у розмірі 11 225,69 грн, за період з 01.06.2020 по 31.05.2023 інфляційні втрати у розмірі 11 775,00 грн та за період з 01.06.2020 по 30.06.2023 три відсотки річних у розмірі 2 310,44 грн. 13 липня 2023 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва за вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження по справі. У судове засідання позивач не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17 лютого 2020 року позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] уклали договір позики, який було оформлено розпискою. Згідно умов вищезазначеного договору, позивач передала, а відповідач прийняв в борг грошові кошти в сумі 25 000,00 грн, які зобов`язувався повернути до 01 червня 2020 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (третє речення першого абзацу частини першої статті 1048 ЦК України). Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року також звертає увагу на те, що правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти до визначеного терміну є різними за змістом. Як неодноразово зауважувала Велика Палата Верховного Суду, термін «користування чужими грошовими коштами» (стаття 536 ЦК України) використовується у двох ситуаціях: 1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; 2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (стаття 1048 ЦК України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (стаття 625 ЦК України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 38) і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (пункти 6.20-6.24)). Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанов Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). З огляду на вказане позивач, на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України мала право нарахувати проценти за користування позикою у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України за період до настання терміну повернення позики (01 червня 2020 року). Відтак, за період з 17.02.2020 по 01.06.2020 у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість з процентів за обліковою ставкою НБУ у розмірі 687,84 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на день звернення до суду відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем належним чином не виконав та борг за договором позики від 17.02.2020 не повернув. Таким чином з нього підлягають стягненню за договором позики від 17.02.2020 боргова заборгованість в сумі 25 000,00 грн, за період з 17.02.2020 по 01.06.2020 проценти за обліковою ставкою НБУ у розмірі 687,84 грн, за період з 01.06.2020 по 31.05.2023 інфляційні втрати у розмірі 11 775,00 грн та за період з 01.06.2020 по 30.06.2023 три відсотки річних у розмірі 2 310,44 грн. З урахуванням добровільно сплачених 20.04.2023 відповідачем грошових коштів позивачу у розмірі 2 000,00 грн, суд уважає правильним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 37 773,28 грн. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 073,60 грн, які підтверджуються долученою до справи квитанцією про їх оплату. На підставі викладеного, ст. 525, 526, 527, 625, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial