Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Романчук Ю.А. з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення (квартири). Згідно заявлених вимог представник позивача просив суд: зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити позивачу [PERSON] перешкоди в користуванні його власністю, а саме 1/3 частиною квартири [ADDRESS] ; вселити [PERSON] в 1/3 частину квартири [ADDRESS] по одному із запропонованих варіантів порядку користування квартирою. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 02 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] , за яким позивач став власником зазначеної частки квартири. Позивач зазначає, що після набуття права власності, дарувальник передала йому ключі від вхідних дверей квартири, однак при спробі вселитись, з`ясувалось, що замок від вхідних дверей змінений двома іншими співвласниками цієї квартири: [PERSON] та [PERSON] . На пропозиції позивача надати йому комплект ключів від вхідних дверей, відповідачі відмовились, повідомивши, що в квартиру його не допустять і щоб він звертався до суду. Позивач вважає, що вжив усіх можливих заходів щодо вирішення цього спору, але вони не дали позитивного результату. Позивач зазначає, що на теперішній час він не має доступу до своєї власності, а також не має можливості користуватися нею. 14 лютого 2023 року та 24 березня 2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Романчуком Ю.А. подані до суду заяви про уточнення позовних вимог, які по суті є заявами про зміну предмету позову. (а.с.74-75, 76) 11 травня 2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Романчуком Ю.А. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.93-98), яку залишено без розгляду ухвалою суду від 16 травня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання (а.с.107). 30 травня 2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Романчуком Ю.А. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог (а.с.109-115), яка прийнята судом 15 червня 2023 року, як заява про зміну предмету позову (а.с.123-124). Остаточно, згідно заяви від 30 травня 2023 року, позивач просить суд: Зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири [ADDRESS] . Встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] ізольовану кімнату площею 8,6 кв.м; виділити в користування [PERSON] прохідну кімнату площею 15,0 кв.м; виділити в користування [PERSON] ізольовану кімнату площею 8,9 кв.м. Залишити в спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] наступні приміщення квартири [ADDRESS] : кухню площею 6,2 кв.м, ванну кімнату площею 2,2 кв.м, вбиральню площею 0,9 кв.м, вбудовану шафу площею 0,3 кв.м, вбудовану шафу площею 0,3 кв.м, коридор площею 5,2 кв.м, коридор площею 0,8 кв.м. Вселити [PERSON] в 1/3 частину квартири [ADDRESS] в ізольовану житлову кімнату площею 8,6 кв.м. 13 липня 2023 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Романчуком Ю.А. подано до суду заяву позивача [PERSON] про відмову від позову до відповідача [PERSON] (а.с.131) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року прийнято відмову позивача [PERSON] від позову в частині вимог до відповідача [PERSON] , закрито провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] (а.с.136, 145-146) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залучено [PERSON] до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. (а.с.138-141) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.137, 143-144). Представник позивача [PERSON] - адвокат Романчук Ю.А. в судовому засіданні просив позов задовольнити в редакції заяви про зміну предмету позову від 30 травня 2023 року, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову. Зазначив, що в лютому та вересні 2022 року позивач намагався вселитись у спірну квартиру, проте двері були зачинені. 02 травня 2023 року позивач разом з представником знову приїхали за адресою квартири, двері відчинив відповідач [PERSON] , проте до квартири не впустив, повідомив, що впустить позивача лише на підставі рішення суду. Позивач викликав поліцію, яку відповідач також не впустив до квартири та зазначив, що договір дарування не є підставою для вселення. Внаслідок таких дій відповідача, позивач не має доступу до своєї частки квартири та не може користуватись нею. Додатково пояснив, що на час звернення до суду з даним позовом позивачу не було відомо, хто саме проживає в спірній квартирі і лише під час підготовчого засідання з`ясувалось, що в квартирі проживає лише відповідач [PERSON] . Зазначив, що позивач просить виділити йому в користування найменшу кімнату в квартирі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що одна з кімнат є прохідною та якщо її виділити комусь у користування, іншим співвласникам буде перекритий доступ до балкону. Також пояснив, що позивач прийшов до квартири лише один раз - із представником, проте відповідач їх не впустив, оскільки на його думку позивач жити в квартирі не збирається, а впустить до квартири сторонню людину. Зазначив, що позивач не зв`язувався з відповідачем, не залишав записок. Пояснив, що він не проти розміну чи продажу квартири, проте не має іншого житла, за кошти від його частки квартиру придбати неможливо, а колишнє житло було ним відчужене. Додатково зазначив, що вселився до квартири з дозволу матері, в квартирі проживає лише він, самостійно оплачує комунальні послуги за квартиру, інші співвласники участі в цьому не беруть. Третя особа [PERSON] суду пояснила, що теж виросла у спірній квартирі, проте не проживає в ній приблизно з 1983 року, періодично приходила, інколи періодично проживала, востаннє в 2000 році, в кватирі проживала матір відповідача та третьої особи. Зазначила, що їй байдуже, яку кімнату їй виділять у користування, оскільки з відповідачем в одній квартирі проживати неможливо. Додатково пояснила, що вона та колишній третій співвласник - племінниця відповідача та третьої особи неодноразово пропонували відповідачу продати квартиру, проте він відмовився, вимагав від них значну доплату. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Конституція України у статті 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ч.1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Виходячи з положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом установлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року (а.с.82-84) частково задоволено позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на частку спадкового майна. Визнано за [PERSON] право власності на 1/12 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] . В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року відхилено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 липня 2016 року залишено без змін. (а.с.85-89) 02 лютого 2021 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено нотаріально посвідчений договір дарування 1/3 частини квартири, за яким позивач прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/3 частку квартири [ADDRESS] . (а.с.35-36) Право власності позивача на 1/3 частку квартири [ADDRESS] зареєстровано в передбаченому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.37). Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 1/12 частку та на частку квартири на підставі вищевказаного рішення суду, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 1/3 частку цієї квартири на підставі: свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-1121, виданого 25.10.2017, видавник: Десята київська державна нотаріальна контора; свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 1-1119, виданого 25.10.2017, видавник: Десята київська державна нотаріальна контора (а.с.12-14). Отже, учасники справи є співвласниками по 1/3 частині спірної квартири. З відповіді Дніпровського УП ГУНП у місті Києві вбачається, що 02.05.2023 [PERSON] звертався на спецлінію «102» з приводу конфлікту зі співвласником квартири [ADDRESS] . (а.с.117) Зі змісту пояснень учасників справи в судовому засіданні вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо порядку володіння та користування квартирою, відповідач заперечує проти вселення позивача та користування останнім вказаним житлом. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зі змісту пояснень учасників справи в судовому засіданні вбачається, що спірною квартирою користується лише один із співвласників - відповідач у справі [PERSON] , який категорично заперечує проти користування цією квартирою позивачем [PERSON] . Відповідач підтвердив у судовому засіданні, що не впустив позивача до житла, вважає, що останній не буде використовувати квартиру для особистого проживання, впустить в квартиру орендаря, який буде створювати позивачеві перешкоди в користуванні його власністю, наголошує на тому, що інші особи не приймають участі в оплаті житлово-комунальних послуг. Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони у справі не дійшли згоди щодо порядку володіння та користування квартирою, відповідач заперечує проти вселення позивача та користування останнім вказаним житлом. Згідно положень частин 1 - 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право, відшкодування моральної (немайнової шкоди). (ст. 16 ЦК України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ч.1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно, може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає зміст позовних вимог та докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. [PERSON] звертаючись з вимогами до [PERSON] остаточно просить суд зобов`язати останнього не чинити йому перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири та вселити його саме до 1/3 частиною квартири . Вказані відповідачем при запереченні проти задоволення позову обставини про те, що позивач не буде використовувати квартиру для особистого проживання, впустить в квартиру орендаря, який буде створювати позивачеві перешкоди в користуванні його власністю, є припущеннями та не підтверджені жодним доказом, крім того право на розпорядження майном є складовою права власності, отже такі посилання відповідача не є визначеними законом підставами для позбавлення співвласника, яким є позивач, права користування його майном. Доводи відповідача про те, що позивач та третя особа не приймають участі в оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру, що не заперечується останніми, також не є підставою для позбавлення співвласника права володіння та користування майном. Відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення з інших співвласників коштів за утримання майна пропорційно до їх частки, в разі здійснення відповідачем одноосібно оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. В силу Глави 3 ЦК України та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених вимог, в тому числі і щодо способу захисту, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зокрема, якщо права власника порушуються іншою особою, то він може звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторним позовом), або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачу на праві власності належить 1/3 частина спірної квартири, він не може бути позбавлений права користування нею, зокрема права використовувати квартиру для власного проживання, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні його власністю - 1/3 частиною квартири та про вселення позивача до 1/3 частини квартири. При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-79цс14. За змістом ст. 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Так, позивач є співвласником квартири у відповідній частці, має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Також судом встановлено, що в спірній квартирі на час розгляду справи фактично проживає лише відповідач. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] (а.с.38-40), остання складається із: ізольованої кімнати площею 8,6 кв.м; ізольованої кімнати площею 8,9 кв.м; прохідної кімнати площею 15,0 кв.м; кухні площею 6,2 кв.м, ванної кімнати площею 2,2 кв.м, вбиральні площею 0,9 кв.м, вбудованої шафи площею 0,3 кв.м, вбудованої шафи площею 0,3 кв.м, коридору площею 5,2 кв.м, коридору площею 0,8 кв.м, балкону площею 1,7 кв.м. Загальна площа квартири - 50,1 кв.м, житлова площа квартири - 32,5 кв.м. Отже спірне житло з жилими кімнатами 8,6 кв.м, 8,9 кв.м, 15,0 кв.м (всього 32,5 кв.м) належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам в рівних частках, на кожного з яких приходиться по 10,83 кв.м жилої площі. Позивачем не заявлено вимоги про залишення в спільному користуванні балкону площею 1,7 кв.м. За встановлених обставин, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе виділити в користування [PERSON] кімнату площею 8,6 кв.м та залишити в спільному користуванні всіх співвласників місця загального користування, наведені у заяві про зміну предмету позову (за виключенням балкону площею 1,7 кв.м). Що стосується вимог позовної заяви про виділення в користування співвласнику [PERSON] кімнати площею 15,0 кв.м та співвласнику [PERSON] кімнати площею 8,9 кв.м, суд зазначає наступне. Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: partial