Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

у жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.12.2011 року під реєстраційним номером майна 35419134. Позовні вимоги мотивував тим, що в період з 03.09.2005 року по 29.05.2015 року він з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі. За період спільного проживання, в період зареєстрованого шлюбу, ними у спільну сумісну власність набуто трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 80,90 м2, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. 15.12.2011 року за реєстровим №3107. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №260963943 від 10.06.2021 року вказана квартира 22.12.2011 року зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером майна 35419134 за відповідачем [PERSON] (номер запису 4731 в книзі:д.361- 194). Фактом підтвердження того, що квартиру придбано нами за кошти, що є спільною власністю подружжя, свідчить письмова заява-згода, підписана ним 15.12.2011 року в присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шандиби Л.І., згідно якої він надав згоду на придбання його дружиною, [PERSON] , квартири [ADDRESS] . Відповідач не заперечувала факт придбання ними квартири за спільні кошти і що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю. Проте, на початку лютого 2020 року відповідач передала через свою матір - [PERSON] проект договору про поділ майна та врегулювання правового режиму майна подружжя, підготовленого приватним нотаріусом Шандибою Л.І. Змістом абзацу 2 частини 3 вказаного договору передбачалось, що він підтверджує, що формально квартира набувалась у спільну сумісну власність, але визнає той факт, що квартира набувалась на особисті кошти колишньої дружини, у зв`язку з чим сума у розмірі 349 102 грн. (при вартості квартири 2 155 231 грн. станом на 27.01.2020 року), сплачена йому [PERSON] є справедливою і повністю його влаштовує. З такими формулюваннями він погодитися не міг, так як вказані обставини не відповідають дійсності. Відтак вважає, що саме, починаючи з лютого 2020 року (після ознайомлення з проектом договору), його право на отримання 1/2 частини спільно придбаного в шлюбі майна (або компенсації вартості частки в справедливому розмірі) порушується відповідачем. У лютому 2023 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю, в якій просила визнати особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ; зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що 17.07.1997 року [PERSON] подарувала своїй онуці [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 03.09.2005 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , взявши прізвище [PERSON] . Перебуваючи у шлюбі, [PERSON] відчужила належну їй на праві особистої приватної власності квартиру [ADDRESS] за 50 000,00 грн., передавши кошти своїй матері - [PERSON] . Угода з відчуження квартири мала місце 05.03.2007 року. Цього ж дня, 05.03.2007 року [PERSON] за особисті кошти (включаючи 50000,00 грн. від продажу квартири [PERSON] ) було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 70,30 м2, житловою - 41,20 м2, за 1010000,00 грн. Названа квартира була зареєстрована на ім`я [PERSON] в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13.03.2007 року, реєстраційне посвідчення № [NUMBER] . Квартира купувалась з метою облаштування побуту доньки - [PERSON] , оскільки її чоловік - [PERSON] , уродженець м. Рахів, Закарпатської області, в м. Києві свого житла не мав. Необхідність бути ближче до матері зумовила пошук іншої квартири. Варіант було знайдено восени 2011 року. 04.11.2011 року [PERSON] було підписано попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з громадянкою РФ [PERSON] , від імені якої попередній договір підписав її ріелтор [PERSON] . Згідно з умовами попереднього договору сторони зобов`язались укласти основний договір купівлі-продажу квартири до 15.12.2011 року, продавцю було передано 31 356 грн (еквівалент 3 900,00 доларів США) завдатку. Було ухвалено продаж вчинити за суму, еквівалентну 165 000,00 доларам США - на момент укладення угоди. Одночасно, 05.11.2011 року між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого, було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Перед укладенням попереднього договору з [PERSON] [PERSON] було укладено договір про надання послуг № 8000150 з ТОВ «Благовіст- Брокерідж» в особі Мельник С.С., яка, разом з [PERSON] представляла її інтереси при укладанні угод з [PERSON] . Договір закрито актом виконаних робіт 15.12.2011 року, після укладення основного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Складність в реалізації названих вище угод полягала в тому, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за кредитні кошти (банк ПУМБ, загальна вартість кредиту - 130000,00 доларів США), і станом на грудень 2011 року залишок по кредиту становив 37 500,00 доларів США. До повного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором квартира [ADDRESS] виступила предметом договору іпотеки - її відчуження було можливим виключно за умови здійснення позичальником повного розрахунку з банком. З одного боку, у [PERSON] не було названих коштів для закриття кредитного договору, він сподівався їх отримати від продажу квартири. З іншого - у [PERSON] не було цих коштів також, оскільки купівля квартири [ADDRESS] мала бути здійснена за рахунок коштів, отриманих від продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . 15.12.2011 року, напередодні заходу, [PERSON] подзвонив чоловік [PERSON] (позивач за первісним позовом) та повідомив, що покине свою дружину (позивачку за зустрічним позовом), якщо купівля квартири по [ADDRESS] відбудеться не на ім`я [PERSON] . Заяву про згоду придбати квартиру у спільну сумісну власність подружжя [PERSON] зробив самостійно у іншого нотаріуса, привіз й вручив [PERSON] за годину до угоди (першої, з продажу квартири по [ADDRESS] ). У неї не було часу розірвати попередній договір й формально назад завдаток по ньому. Втім, у цьому не було потреби, оскільки розрахунок все одно здійснювався [PERSON] , з коштів, отриманих нею від попередньо проданої квартири по [ADDRESS] . Не було також змоги попередити продавця [PERSON] про зміну сторони у договорі. Можливо, оскільки в договорі купівлі-продажу квартири вказувалась справжня ціна, [PERSON] не став проти цього заперечувати. Враховуючи необхідність погашення залишку кредиту [PERSON] обидві угоди заплановано було укласти в приміщенні відділення № 16 Філії ПУМБ (м. Київ, вул. Дмитрівська, 45). Першою була запланована угода з продажу квартири [ADDRESS] (близько 13.00). Продаж було вчинено за 1 322475,00 грн. (еквівалент 165 000,00 доларів США). Відповідно до пункту 3.2 цього договору сторони своїми підписами в договорі засвідчили факт повного розрахунку за продану квартиру. Реєстрація угоди затягнулась у часі, приватний нотаріус Мироник О.В. (яку до того довго прийшлося вмовляти працювати поза межами офісу і саме у визначений час саме 15 грудня 2011 року) нервувала, не бажала укладати жодних інших договорів, окрім, як зняття іпотеки з кредитної квартири [PERSON] , а також договір купівлі-продажу квартири від [PERSON] до [PERSON] .Зміна сторони її не бентежила, але, враховуючи час, укладення інших угод, як то позики грошових коштів, в її плани не входило. Між [PERSON] та [PERSON] , враховуючи обставини стислості часу й поведінки нотаріуса, було укладено договір безвідплатної передачі коштів, із визначенням суб`єкта-набувача - особисто [PERSON] , а не подружжя [PERSON] . Зазначений договір знаходиться поза рамками регулювання актів цивільного законодавства, але не суперечив його засадам. Через це форма його укладення (усна) не стала перешкодою як його укладення, так його виконання і не оспорення у майбутньому. 29.05.2015 року [PERSON] та [PERSON] розлучились. Вказала, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не був зареєстрованим, але проживав, сплачуючи за комірне. Після розлучення питання про поділ квартири не піднімав й до суду з цього приводу не звертався - до кінця 2021 року.Увесь цей час питання намагались вирішити миром, проте, [PERSON] нічого не хотів чути, стверджуючи, що спірна квартира купувалась на його кошти, що не відповідає дійсності (а.с. 95-111). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 22.12.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, витребувано у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрованої за [PERSON] 22.12.2011 року (номер запису 4731 в книзі: д.361-194) (а.с. 35-36). 17.04.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду в одному провадженні з основним позовом, у зв`язку із чим підготовче судове засідання відкладено (а.с. 113-114). Ухвалою від 02.08.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 226). 08.05.2023 року до суду від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Гордієнко Т.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, задовольнивши первісний позов, посилаючись на те, що в шлюбі з [PERSON] перебував з 03.09.2005 року по 29.05.2015 року. Дійсно, на момент реєстрації шлюбі у власності [PERSON] була квартира, подарована їй бабусею, однак, у вказаній квартирі подружжя не проживало, оскільки тривалий час орендувало квартири в м. Києві, так як він був працевлаштований в м. Києві з середини 90-х років, отримувані ним доходи дозволили не лише заощадити на «майбутнє», а й забезпечити свою непрацюючу дружину коштами для організації сімейного життя і побуту після укладення шлюбу, що підтверджується, зокрема, Індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, згідно яких з січня 1998 року до грудня 2004 року щомісячний дохід відповідача в доларовому еквіваленті складав від 400 до 630 доларів США, а починаючи з січня 2005 року - майже 1000 доларів США в місяць., а, починаючи з липня 2008 року дохід збільшився до 2000 доларів в місяць. Крім того, дані відомості дозволяють встановити місце його роботи в компаніях, починаючи з 1998 року, і що всі вони знаходились в м. Києві, тож для відповідача не мало в той час особливого значення наявність власного житла в м. Києві, оскільки отриманий дохід дозволяв забезпечувати себе усім необхідним і до шлюбу з позивачем за зустрічним позовом. Вказав, що продаж [PERSON] подарованої їй в 1997 році квартирита відчуженої 05.03.2007 році за 50 000,00 грн. (що становило приблизно 9 900 доларів США), які вона віддала матері для придбання останньою власної квартири вартістю за майже 200 000,00 доларів США на [ADDRESS] , в тому числі за особисті кошти позивача, як і відчуження матір`ю в подальшому вказаної квартири, не відноситься до предмету спору в даній справі і може свідчити лише про наявність особистих коштів у матері позивача, і аж ніяк у самого позивача. Йому не відомі обставини продажу матір`ю позивача квартири на [ADDRESS] , відповідно надати оцінку твердженням, зазначеним в зустрічному позові, не має можливості за відсутності доказів про такі обставини. Зазначив, що в 2011 році подружжям було прийнято рішення про придбання власної квартири і про виділення з сімейного бюджету близько 155 000 доларів США. Пошуком варіантів квартири для придбання, оглядом квартир, домовленостями з продавцями, ріелторами і нотаріусами займались дружина зі своєю мамою. Кошти знаходились у [PERSON] , необхідність підписання матір`ю дружини попереднього договору щодо купівлі квартирі [ADDRESS] була викликана тим, що приїхати до нотаріуса для надання згоди на укладенняпопереднього договору купівлі-продажу квартири в призначений нотаріусом часвідповідач не мав змоги, тож порадившись з дружиною, її матір`ю, переконавшись що основний договір зі сторони покупця може бути підписаний іншою особою аніж попередній, він попросив матір дружини підписати попередній договір від її імені; [PERSON] повинна була передати своїй матері їх спільні з нею кошти для внесення завдатку. Після повідомлення нотаріуса перед підписанням основного договору 15.12.2011 року, що для посвідчення основного договору потрібен час, оскільки спочатку потрібно погасити кредит продавця в банківській установі, отримати підтвердження про погашення кредитної заборгованості, виключити квартиру з реєстру іпотек, а лише потім нотаріус вправі посвідчувати договір купівлі-продажу, було прийнято рішення про засвідчення справжності мого підпису на заяві-згоді у знайомого матері позивача приватного нотаріуса КМНО Шандиби Л.І., окремо від вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. по квартирі [ADDRESS] . Таким чином, 15.12.2011 року на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер 3107), а через тиждень (22.12.2011 року) належне [PERSON] згідно посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу право власності на квартиру (реєстраційний номер 35419134) зареєстровано реєстратором Київського міського БТІ (номер запису 4731 в книзі: д.361-194). Також, заперечив проти тверджень представника позивача про те, що договір безвідплатної передачі [PERSON] коштів [PERSON] , укладений між ними в усній формі, не суперечив засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Договірна купівельна вартість квартири [ADDRESS] визначена в договорі купівлі-продажу квартири від 15.12.2022 року і складає 1 158 535,50 грн., що в значно більше разів перевищує визначений в ст. 208 ЦК України розмір. Відсутність письмового договору між [PERSON] та [PERSON] щодо передачі останній коштів, враховуючи вартість квартири згідно договору купівлі-продажу від 15.12.2011 року, спростовує не лише факт отримання коштів від [PERSON] , а і їх статус особистої приватної власності. Відтак, вважав, що позивачем [PERSON] , не доведено, що майно, хоча і придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. Також, вказав, що до письмових пояснень [PERSON] , викладених в заяві, посвідченій приватним нотаріусом КМНО Костенко І.М. 24.12.2020 року, слід віднестись критично, оскільки він не був безпосереднім свідком домовленостей відповідача з позивачем, про прийняте ними рішення щодо придбання квартири, про їхні заощадження, тощо. Будучи зацікавленим виключно в безпеці угоди і благополуччі своєї родини, він є свідком лише слів [PERSON] (а.с. 116-127). 30.05.2022 року до суду від представника [PERSON] - адвоката Шмарьової Т.О. надійшла відповідь на відзив, в якій остання відхилила доводи [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] навів дані щодо своєї заробітної плати, починаючи з 1998 року та частково підтвердив їх даними щодо пенсійних відрахувань; зазначивши, що інші докази відносно доходів сторони у справі будуть надані пізніше. Однак, вказала, що наразі немає повних відомостей щодо офіційної заробітної плати (доходів) [PERSON] , а виходячи із зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву даних, з них, починаючи з 2005 року [PERSON] заробив близько 130 000 доларів США (в еквіваленті), що менше сплаченої за спірну квартиру суми. При цьому не враховано видатки - відрахування з заробітної плати, витрати на винаймання квартири ( [PERSON] зазначає, що до купівлі власного житла проживав саме на орендованих квартирах), життєзабезпечення: власне й дружини. Відтак, названа сума меншатиме кратно. З цих же причин не беруться до уваги суми до 2005 року - вони не є значними й свідчать про зростання молодого спеціаліста (особливо це видно у порівнянні періодів грудня 2004 року та січня 2005 року). Вказала, що [PERSON] сам собі суперечить, і його позиція є суперечливою, оскільки вона цілком і повністю базується на встановленій законом презумпції спільності майна подружжя; аргументована припущенням, що конкретний дохід [PERSON] за певний період міг бути використаний для купівлі спірної квартири. Міг бути і був використаний - певно, що різні речі, і це є предметом доказування; позиція відповідача за зустрічним позовом (доводи й аргументація) не спростовують доводи позивача за зустрічним позовом, що спірна квартира придбавалась на кошти, виручені [PERSON] , яка отримала їх від укладеної в цей же день угоди з відчуження належної їй на праві приватної власності квартири по [ADDRESS] та передала в особисту власність на безвідплатній основі своїй доньці - [PERSON] . Просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити, зустрічний позов задовольнити (а.с. 128-135). Представник позивача [PERSON] - адвокат Гордієнко Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала з підстав наведених у позовній заяві, а в задоволенні зустрічного позову просила відмовити та вирішити питання судових витрат. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Шмарьова Т.О. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнала, просила в задоволенні первісного позову відмовити з підстав, наведених у письмових заявах по суті спору, а зустрічний позов - задовольнити. Також просила застосувати позовну давність. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 03.09.2005 року по 29.05.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 15.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В. за реєстровим № 3107. Набуття квартири здійснено за згодою [PERSON] , про що ним подана заява, посвідчена ПН КМНО Шандибою Л.І. 15.12.2011 року за реєстровим № 3878 (а.с. 8, 56, 148-152). Згідно із копією витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 32633384 від 22.12.2011 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , номер запису: 4731 в книзі: д. 361-194 (а.с. 151). Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору від 17.07.1997 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 136, 137). 01.11.2011 року між ТОВ «Благовест-Брокеридж» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 8000150, за умовами якого замовник виявляє бажання придбати нерухомість та підписати відповідний договір купівлі-продажу, а виконавець зобов`язується надати комплекс послуг, пов`язаних з купівлею об`єкта нерухомості - квартири [ADDRESS] (а.с. 153-156). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 15.12.2011 року, підписаного ТОВ «Благовест-Брокеридж» та [PERSON] , виконавцем надані замовнику консультативні та юридичні послуги з покупки об`єкта нерухомості: [ADDRESS] . Послуги надані в повному обсязі, виконані належним чином та в установлені строки. Вартість послуг склала 3 480,00 грн. (а.с. 157). Згідно акту прийому-передачі наданих послуг від 15.12.2011 року, підписаного ТОВ «Благовест-Брокеридж» та [PERSON] , виконавцем надані замовнику посередницькі послуги по покупці об`єкта нерухомості: [ADDRESS] . Послуги надані в повному обсязі, виконані належним чином та в установлені строки. Вартість послуг склала 31 320,00 грн. без ПДВ (а.с. 158). 04.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений ПН КМНО Пірхою І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1589, купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,30 м2, житловою площею 41,20 м2, яка належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.03.2007 року ПН КМНО Глушко Л.В. за реєстровим № 300 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13.03.2007 року в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 3513 (а.с. 140-141). Згідно п. 2 вказаного договору продаж квартири буде вчинено за суму, яка буде сплачена в гривнях та становитиме еквівалент 165 000,00 доларів США. 15.12.2011 року між [PERSON] та громадянкою РФ [PERSON] укладено договір, посвідчений ПН КМНО Кияшко А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2507, купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 70,30 м2, житловою площею 41,20 м2, яка належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 05.03.2007 року ПН КМНО Глушко Л.В. за реєстровим № 300 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 13.03.2007 року в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 3513, ціна договору: 1 322 475,00 грн., що на день підписання договору є еквівалентом суми 165 000,00 доларів США (а.с. 142-145). Також, з матеріалів справи вбачається, що 05.11.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений ПН КМНО Бочаровою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4588, купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , , яка належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.12.2003 року ПН КМНО Щелковим Д.М. за реєстровим № 3922 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 08.01.2004 року в реєстрову книгу д.8510-9 за реєстровим номером 4731 (а.с. 146-147). Згідно п. 2.3. вказаного договору ціна визначається сторонами у сумі 1 181 040,00 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 145 000,00 доларів США. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зіст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. ч. 1 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У цій справі при вирішенні спору суд враховує, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Судом встановлено, що сторони придбали квартиру [ADDRESS] за час шлюбу. Договір купівлі-продажу квартири на ім`я [PERSON] (покупець) вчинено з письмової згоди чоловіка покупця - [PERSON] . Суд, оцінюючи доводи стосовно придбання нерухомості за особисті кошти [PERSON] , встановив, що укладення договору купівлі-продажу спірної квартири мало місце в один і той же день, 15.12.2011 року, коли було вчинено продаж [PERSON] квартири [ADDRESS] , може беззаперечно свідчити про той факт, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] . Продаж квартири [ADDRESS] відповідно до умов договору був вчинений за 165 000,00 доларів США, а подальше придбання спірної квартири [ADDRESS] згідно із договором вчинене за 145 000,00 доларів США,. При цьому суд виходить з того, що дійсність вказаних вище правочинів та/або їх удаваність, в тому числі усного договору безоплатного надання коштів між [PERSON] та [PERSON] , за яким остання набула у особисту власність грошові кошти в розмірі 145 000,00 доларів США для придбання спірної квартири, сторони не оспорюють. Виходячи з вимог цивільного законодавства, правочин, яким також є договір, може вчинятися усно або в письмовій формі, при цьому право обирати форму правочину належить його сторонам, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, на законодавчому рівні закріплено можливість обрання сторонами будь якої форми договору (усної, письмової, мовчання тощо), за умови, що вимоги стосовно форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Окрім того, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Тому [PERSON] могла самостійно і за власні кошти, отримані від матері, придбати спірну квартиру. При цьому слід зазначити, що [PERSON] при зверненні до суду свою позицію мотивував лише тим, що спірна квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , тому нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності. І лише в подальшому, заперечуючи проти зустрічного позову, посилався на те, що в 2011 році подружжям було прийнято рішення про придбання власної квартири і про виділення з сімейного бюджету близько 155 000 доларів США, вказавши, що був працевлаштований в м. Києві з середини 90-х років, отримувані ним доходи дозволили не лише заощадити на «майбутнє», а й забезпечити свою непрацюючу дружину коштами для організації сімейного життя і побуту після укладення шлюбу, що підтверджується, зокрема, індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, згідно яких з січня 1998 року до грудня 2004 року щомісячний дохід відповідача в доларовому еквіваленті складав від 400 до 630 доларів США, а починаючи з січня 2005 року - майже 1 000 доларів США в місяць, а, починаючи з липня 2008 року дохід збільшився до 2000 доларів в місяць. Крім того, дані відомості дозволяють встановити місце його роботи в компаніях, починаючи з 1998 року, і що всі вони знаходились в м. Києві, тож не мало в той час особливого значення наявність власного житла в м. Києві, оскільки отриманий дохід дозволяв забезпечувати себе усім необхідним і до шлюбу з позивачем за зустрічним позовом. У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи іна які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В ході розгляду справи достовірно не встановлено, що спірна квартира була придбана за кошти [PERSON] , які були ним накопичені в період перебування в шлюбі з [PERSON] й були їх спільними коштами. Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви громадянина [PERSON] , продавця спірної квартири, [PERSON] при укладенні 15.12.2011 року договору купівлі-продажу квартири не був присутнім. Тому, встановивши джерело походження коштів на придбання спірного майна, враховуючи те, що з 2011 року [PERSON] є титульним власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] з 2015 року, з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] , не пред`являв жодних вимог до останньої щодо спірної квартири, тим самим фактично підтверджуючи право [PERSON] на спірну квартиру та статус останньої, то оцінивши доводи сторін, суд надходить до висновку про те, що [PERSON] спростувала презумпцію спільності майна подружжя, та про не поширення режиму спільного майна подружжя на спірну нерухомість. Тому, у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов - задовольнити. Оскільки первісний позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог, суд не вирішує питання щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved