Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на частину квартири по [ADDRESS] , посилаючись на припинення шлюбу між сторонами та відсутність домовленості у цій частині. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що з 22.11.1996 він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який рішенням суду від 11.05.2011 між ними розірвано. У період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] , однак право власності на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано за [PERSON] . Цей факт заважає йому у повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою майна у спільній сумісній власності, укладати договори з комунальними установами, тощо, тому просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату розгляду справи були повідомлені в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України. До суду надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] звернулась на електронну пошту суду із заявою про розгляд справи за її відсутності у зв`язку з перебуванням її за кордоном із статусом тимчасового захисту в країні перебування: заявлені вимоги визнає, не заперечує проти задоволення позову. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] з 22 листопада 1996 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2011 року між ними розірваний (а.с. 6,7 копії свідоцтва, рішення суду) 18 червня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу, [PERSON] придбала у [PERSON] чотирьохкімнатну квартиру у дев`ятиповерховому будинку [ADDRESS] 298 (а.с. 4 копія договору). Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність заперечень та відзиву на позов зі строони відповідача та подану [PERSON] заяву, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved