Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який дії в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтуванні позову позивач зазначив, що 17 квітня 2010 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 лютого 2021 року. Під час перебування у шлюбі за її особисті кошти було придбане майно: Трьох кімнатна квартира під [ADDRESS] , яка була придбана за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 28 квітня 2010 року та посвідченим нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г., де покупцем зазначений [PERSON] . На даний момент квартира за адресою: [ADDRESS] знаходиться у одноособовому фактичному володінні [PERSON] . Позивачка неодноразово добровільно намагалась врегулювати питання щодо визнання права власності на квартиру в досудовому порядку, але відповідач відмовився добровільно врегулювати питання. Тому просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28 квітня 2010 року. У судове\~засідання представник\~позивача та\~позивач не\~з`явились. Представник позивача [PERSON] , який дії в інтересах [PERSON] , надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі , та заяву про визнання позову в повному обсязі. За таких обставин на підставі ч.2 ст.247\~ЦПК України прийнято рішення про проведення розгляду справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальних засобів.\~\~ Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ Як встановлено\~судом, та не заперечується сторонами, 17 квітня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у Заводському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] , актовий запис № 98 (а.с.29). 25\~лютого 2021\~року на\~підставі рішення\~Заводського районного\~суду м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано (а.с.30-35). Під час перебування у шлюбі за її особисті кошти було придбане майно: Трьох кімнатна квартира під [ADDRESS] , яка була придбана за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 28 квітня 2010 року та посвідченим нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г., де покупцем зазначений [PERSON] . На даний момент квартира за адресою: [ADDRESS] знаходиться у одноособовому фактичному володінні [PERSON] (а.с.36-39). Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п. 19 Постанови ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно з п. 24 Постанови ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) зроблено висновок, що: «Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар показування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя». Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки майно\~придбано позивачкою\~у шлюбі\~за накопичені\~власні кошти,\~тому воно\~не \~може вважатись\~спільною сумісною\~власністю подружжя, та враховуючи положення ч.4 ст.206 ЦПК України суд вважає, позовні вимоги такими. У відповідності до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 50 відсотків, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Враховуючи викладене та

Outcome: approved