Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати житловий будинок [ADDRESS] спільним майном подружжя, а саме [PERSON] та [PERSON] набутим за час шлюбу; стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості частини (290054 грн. 50 коп.) житлового будинку [ADDRESS] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 07.07.2017 року він уклав шлюб з відповідачкою. 11.01.2019 року сторонами було придбано за спільні кошти житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом П`ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Т.В. Право власності на вказаний будинок було оформлено на [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №152914316 від 17.01.2019 року. Згідно п.8 договору купівлі-продажу, на момент вчинення правочину [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який надав свою згоду на купівлю його дружиною житлового будинку. Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 21.07.2021 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Таким чином, зазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. В кінці квітня 2023 року позивачу стало відомо, що [PERSON] намагається продати вказаний будинок без відома [PERSON] . Добровільно сплачувати вартість частини житлового будинку [PERSON] , [PERSON] не бажає. Згідно звіту №270423-1 про оцінку майна ТОВ «Центр надання послуг» станом на 27.04.2023 року, ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] , становить 580109 грн., тобто частина його вартості складає 290054,50 грн., яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача. 29 травня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовчий розгляд. 28.06.2023 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гук Н.В. до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] позивач не визнає і просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що за умовами договору купівлі-продажу [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] , за 49958,34 грн. Згідно із звітом про оцінку вартості житлового будинку від 10.01.2019 року, виданого СОД ФОП [PERSON] , вартість житлового будинку складає 49958,34 грн. Вважає, що звіт про оцінку вартості майна, який було надано позивачем і відповідно до якого вартість майна складає 580109 грн. є неналежним, недостовірним та недопустимим доказом, оскільки даний звіт ніколи не замовлявся відповідачкою і оцінювач майна не виїжджав за місцем знаходженням спірного будинку, інакше він би побачив, що даного будинку не існує; на підтвердження зазначеного факту відповідач надала висновок ТОВ «ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ «ГАРАНТ СЕРВІС». Також представник відповідача зазначає, що наданий позивачем висновок про вартість об`єкта оцінки спірного житлового будинку є недостовірним, не містить в собі інформації про парітетні ціни на нерухоме майно у П`ятихатському районі Дніпропетровської області, тому заявлена вартість не може бути застосована судом під час розгляду справи. 07.07.2023 року від представника позивача - адвоката Сербіна Б.О. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він вказує на те, що представник відповідача порушив строки надання відзиву на позовну заяву та не подав клопотання про поновлення процесуального строку надання відзиву; просить суд врахувати цей факт. Крім того заперечує обставини, які виклав у відзиві представник відповідача та зазначає, що спірний будинок було придбано сторонами в 2019 році і через те, що вартість нерухомості зростає, оціночна вартість будинку збільшилась у порівнянні з 2019 роком. Наполягає, що саме відповідач замовляла оцінку житлового будинку у суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Центр надання послуг» з метою продажу будинку. Також не погоджується з тим, що будинку не існує, оскільки інформація про даний будинок міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і будинок є власністю [PERSON] . Ухвалою суду від 13 вересня 2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача - адвокат Сербін Б.О. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що викладені в позовній заяві. Під час розгляду справи по суті просив призначити в даній справі експертизу по визначенню вартості спірного будинку. Своє клопотання обґрунтував тим, що сторона відповідача заперечує той факт, що [PERSON] замовляла оцінку вартості будинку у ТОВ «Центр надання послуг», тому з метою визначення дійсної вартості будинку, необхідно призначити експертизу. При цьому погодився із тим, що фактично будинку не існує, але є земельна ділянка, вартість якої необїідно встановити. Представник відповідача - адвокат Гук Н.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, покликаючись на обставини, які були зазначені нею у відзиві на позовну заяву. Зауважила, що відповідач [PERSON] не є власником земельної ділянки, на якій був розташований спірний будинок. Також просила відмовити в задоволенні клопотання адвоката Сербіна Б.О. про призначення експертизи, оскільки на її думку воно є необґрунтованим і таким, що заявлене з метою затягування розгляду справи. Зважаючи на те, що сторонами не заперечується той факт, що на даний час у фізичному сенсі будинку не існує, а також враховуючи що під час підготовчого провадження адвокатом Сербіним Б.О. не було заявлено клопотання про призначення у справі експертизи по визначенню вартості будинку, під час розгляду справи по суті він не навів поважних причин пропущення ним процесуального строку звернення із таким клопотанням, суд відповідно до ч.2 ст.222 ЦПК України. залишив клопотання без розгляду. Суд вислухав в судовому засіданні представників сторін, дослідив матеріали справи, оціннив наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.07.2017 року. Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 21.07.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. За час перебування позивача та відповідача у шлюбі, сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Згідно п.6 договору купівлі продажу житлового бідинку від 11.01.2019 року, вартість житлового будинку відповідно до звіту про оцінку житлового будинку від 10.01.2019 року, складає 49958 грн. 34 коп. (а.с. 7). Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. Нормами ч. 1 ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2, 4 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2017 року № 11 роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Як зазначено в пп. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Таким чином, враховуючи, що житловий будинок [ADDRESS] набуто сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення вартості частини будинку є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст.13 ЦПК України, - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи питання щодо вартості спільного майна подружжя і відповідно грошової компенсації позивачу за частину будинку, суд дійшов такого. Звертаючись до суду з позовом, позивач надав суду на підтвердження своїх позовних вимог звіт №270423-1 про оцінку майна, який виготовлено ТОВ «Центр надання послуг» за замовленням відповідача [PERSON] , відповідно до якого станом на 27.04.2023 року ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] , становить 580109 грн. Представник відповідача як у відзиві на позовну заяву так і в судовому засіданні заперечувала те, що її довірительниця замовляла вказану оцінку вартості будинку. Крім того, під час вивчення вищезазначеного звіту про оцінку майна суд встановив, що вона не відповідає вимогам діючого законодавства і не може бути взята судом до уваги з огляду на таке. Правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені у Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлено у статті 12 цього Закону. Підставою для проведення оцінки майна є, зокрема, договір між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки, який укладається в письмовій формі та може бути двостороннім або багатостороннім (частина перша статті 10, частина перша статті 11 Закону України Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). У частині першій статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. За змістом статті 3 зазначеного Закону оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Згідно із частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1) є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2), також є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Отже, оцінка нерухомого майна має здійснюватись відповідно до Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання. Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Згідно з пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. Відповідно до пункту 52 Національного стандарту № 1 оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків. При цьому, оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки. Зібрані оцінювачем вихідні дані та інша інформація повинні відображатися у звіті про оцінку майна з посиланням на джерело їх отримання та у додатках до нього із забезпеченням режиму конфіденційності згідно з умовами договору на проведення оцінки майна та з дотриманням вимог законодавства (пункт 54 Національного стандарту № 1). За змістом пункту 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Виходячи з наведених норм, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. Відповідно до пункту 15 Національного стандарту № 1, - методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, повинні ґрунтуватися на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Згідно звіту про оцінку вартості будинку, що розташований по [ADDRESS] (а.с.10-20), для порівнянн вартості майна оцінювачем були обрані в якості аналогів об`єкти із оголошень на сайті olx. При цьому адреси знаходження об`єктів: «Богородинській мкр.», «на Правом берегу, район остановки ВИТ», «возле Осипенковського микро-района», «на [PERSON] ». Отже навіть не зрозуміло в якому регіоні знаходяться вказані об`єкти. Варто зазначити, що жодного підтвердження того, що оцінювач майна ознайомлювався з об`єктом оцінки, матеріали звіту не містять. Відтак суд доходить висновку, що під час проведення оцінки майна оцінювачем було порушено положення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, що є підставою для визнання такої оцінки майна неправомірною. Отже наданий позивачем звіт про оцінку майна суд не бере до уваги. Тому під час вирішення питання щодо розміру компенсації вартості частини спільного майна подружжя, суд враховує вартість будинку, яка зазначена в договорі купівлі-продажу будинку і яка являється єдиним вартісним показником, що не викликає сумніву у його достовірності. Щодо розподілу судових витрат, суд доходить таких висновків. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивача при зверненні до суду з позовом було звільнено від сплати судового збору до винесення рішення у справі, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір за частину позовних вимог, в задоволенні яких йому суд відмовляє. Судовий збір за частину позовних вимог, які слід задовольнити, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави. Згідно із ч.3 ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, в своїй позовній заяві позивач вказував, що попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести в зв`язку з розглядом справи, це судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2900 грн. 55 коп. Під час розгляду справи представник позивача також не заявляв про відшкодування позивачу інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому суд вважає що позивачем таких витрат не понесено. Представник відповідачки разом з відзивом на позов надала заяву про попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, в якому зазначила орієнтовані витрати, які відповідачка очікує понести в зв`язку з розглядом справи, а також вказала що в разі відмови в позові [PERSON] , вона надасть квитанції про оплату та точний розрахунок витрат. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Через те, що стороною відповідача не надано детальний розрахунок понесених судових витрат, який підтверджено належними та допустимими доказами, що представник відповідачки під час розгляду справи взагалі не заявляла про відшкодування понесених відповідачкою судових витрат, суд не вдається до розподілу судових витрат, які понесено відповідачкою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial