Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

17 січня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , який уточнив в процесі розгляду справи. В позові зазначив, що є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , з чиєю матір`ю [PERSON] перебував у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Великолепетинського районного суду Херсонської області, яке набрало законної сили. Відповідачка безтурботно ставиться до свого батьківського обов`язку щодо виховання доньки. У квітні 2015 року вона остаточно залишила позивача з донькою та стала проживати окремо. З вказаного часу відповідачка жодного разу доньку не бачила і навіть не телефонувала. З вказаного часу дитина проживає разом з батьком, який піклується про неї, утримує доньку, виховує та забезпечує усіма передумовами для фізичного та духовного розвитку, створює необхідні для її гідної життєдіяльності умови. Відповідачка повністю усунулася від участі у вихованні і утриманні дитини, не цікавиться її життєвими обставинами та станом здоров`я. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо доньки. Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи в Шевченківському районному суді м. Запоріжжя справа надійшла в провадження судді Щасливої О.В. Згідно ухвали суду від справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. На підставі ухвали від 07.04.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Заходи забезпечення позову, доказів не вживались. В судове засідання позивач не з`явився. Надав письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та вирішення справи без його участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи надала аналогічну за змістом заяву. Вказані обставини у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили проведення судового розгляду у відсутність означених учасників справи. Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилася, відзиву на позов, клопотання про відкладення судового розгляду або про вирішення справи у її відсутність суду не надала. За вказаних обставин суд зі згоди позивача, висловленої в його письмовому зверненні, постановив про вирішення справи при заочному судовому розгляді, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 155 СК України врегульовано здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, які мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Зазначені положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Разом з тим, вказане право не є таким, що невід`ємне від особи батьків, а може бути припинено на підставі рішення суду. За змістом ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України врегульовано підстави притягнення до такого виду відповідальності, як позбавлення батьківських прав, відповідно до чого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Таким чином, навмисне невиконання обов`язку з виховання дитини тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України. Як випливає з роз`яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд приймає на користь доводів позову висновок органу опіки та піклування, наявність якого в силу ст. 19 СК України є обов`язковою при розгляді справ цієї категорії (а. с. 55-56) і який містить посилання на повну відсутність проявів батьківської опіки щодо дитини з боку відповідачки, що виражається у відсутності її спілкування з донькою. Разом з тим, зазначено у висновку, батьком створені усі належні умови для гармонійного фізичного та духовного розвитку доньки. Донька сама не бажає спілкуватися з матір`ю і підтримує батька в намірі позбавлення батьківських прав матері щодо неї. Означений висновок також містить умовивід про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. Свідок [PERSON] засвідчила, що відповідачка залишила доньку коли їй було вісім років, виїхавши у невідомому напрямку. Після часткової окупації території Херсонської області, позивач разом з донькою переїхав до них у село, де проживав чотири місяці. За цей час мати жодного разу не зателефонувала доньці. Свідок [PERSON] також засвідчив, що відповідачка покинула родину начебто поїхавши у Київ на заробітки. Статтею 171 СК України таким чином врегульовано врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч. 2 ст. 171 СК). З урахуванням наведених положень сімейного законодавства судом була вислухана дитина [PERSON] , яка повідомила, що протягом восьми років мати не проживає разом з нею. З 2015 року, коли лише почались сварки між батьками, мати видалилась з житла, де проживала родина, та повідомила, що їде на заробітки до Києва. З того часу вона не телфонує доньці, не приїжджає до них з батьком. Дівчина вже не пам"ятає особу матері. Відомостей про місце свого знаходження відповідачка не надає. З наведених пояснень дитини можна зробити висновок, що мати знехтувала своїм обов`язком бути поряд з дитиною, жити її інтересами, надавати всебічну допомогу; не бажає вона і реалізовувати свої батьківські права на спілкування з донькою та її виховання. До означеної обстановки, що є неприродньою, звикла дитина, яка на власному досвіді уяснила, що проживання під піклуванням матері набагато гірше, ніж без нього. За вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Інші надані суду фактичні дані підкріплюють міркування суду щодо можливості вирішення спору на користь позивача, оскільки свідчать про свідоме невиконання матір`ю своїх обов`язків з виховання доньки. За вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Про байдужість відповідачки до свого права свідчить і її поведінка під час судового розгляду, за якої, будучи обізнаною про існування в провадженні суду вказаного спору, вона з відзивом на позов не звернувсь, ігнорує судові засідання, що не дає підстав для ухвалення рішення на її користь. За вказаних обставин у суду немає жодного сумніву в тому, що відповідачка не лише не відіграє жодної ролі у життєдіяльності та формуванні особистості дитини, а й навпаки, - її присутність у житті доньки за наведених судом особливостей способу її життя та наслідків цього способу у вигляді повної втрати контролю над дитиною відбивалася б згубно на фізичному та психологічному стані та розвитку дитини. Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідачки до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини. Як зазначено судом, ігнорування батьками свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію. Поведінка відповідачки, її безтурботне ставлення до виконання своїх обов`язків, небажання бачити свої помилки та, головне, - виправляти їх, свідчать саме про злісне ухилення матері від виконання покладеного на неї законом обов`язку, тому за вказаних обставин позбавлення батьківських прав, на думку суду, не зашкодить інтересам гармонійного розвитку дитини. Дійшовши висновку про наявність передумов для задоволення позову, суд враховує, що вказана дія, яка є виявом найсуворішого заходу впливу на батьків, не є безповоротною, оскільки законом встановлено можливість поновлення батьківських прав. Зокрема, статтею 169 СК України, яка регулює поновлення батьківських прав, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення, а суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Наведене означає право відповідачки на подання відповідного позову за умови зміни її ставлення до змісту своїх батьківських обов`язків. Вирішуючи вимогу позову про стягнення аліментів, суд виходить з такого. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей встановлений статтею180 СК України, з якою випливає, що цей цивільно-правовий обов`язок є безумовним і не залежить від будь-яких передумов. Дослідженими судом доказами встановлено, що відповідачі повністю усунулися від утримання доньки. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України ураховує стан здоров`я й матеріальне становище дитини, а також платників аліментів, відсутність участі в утриманні непрацездатних батьків, наявність інших дітей, задовільний стан здоровся, молодий вік, що свідчить на користь працездатності та можливості за бажання здобувати джерела доходів, інші суттєві обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При визначенні розміру частки від заробітку позивача суд враховує і встановлене Основним Законом України право кожного на гідний рівень життєдіяльності для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (ст. 48 Конституції України). Бере до уваги суд і рівність обов`язків батьків з утримання дитини, що означає однакову участь батьків в утриманні сина, доньки, а не забезпечення цього утримання за рахунок одного з батьків шляхом ущемлення його майнових інтересів, а також інтересів осіб, відповідальність перед якими прямо встановлена законом (непрацездатні батьки, на участь в організації життєдіяльності яких посилається відповідач, інші діти). Так як законодавством встановлений мінімальний розмір аліментів на утримання дитини, суд у відповідності до ст. ст. 182, 184 СК України вважає за необхідне стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Стягненню з відповідачки на користь позивача у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства підлягає судовий збір.

Outcome: approved