Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

У листопаді 2021 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Косенка Миколи Олександровича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна Андрія Олеговича, [PERSON] про визнання договору недійсним та витребування майна. Так, позивачі обґрунтовуючи свої вимоги, вказують, що [PERSON] та [PERSON] в рівних долях на праві власності належала квартира [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом та Договором дарування 1/2 частини квартири. 27 лютого 2020 року від імені позивачів, невстановленою слідством особою, за підробленими документами, було укладено договір купівлі продажу квартири. Набувачем за даним договором є відповідач - [PERSON] . Даний факт підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 27.02.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 278. 04 березня 2020 року відповідач [PERSON] уклала договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] з відповідачем [PERSON] , який був посвідчений ПН КМНО Чигріним А.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 10662. Даний факт підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 05 березня 2020 року [PERSON] уклав договір іпотеки № 393, виданий ПН КМНО Косенком М.О. , на спірну квартиру із [PERSON] . Так, строк виконання основного зобов`язання 05.04.2020 року та його розмір складає 1 120 086,00 грн., у відповідності до договору позики від 05.03.2020. Позивачі вказують, що Печерським управлінням поліції Головного управління національної поліції в м. Києві 12 березня 2020 року за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном (кв. [ADDRESS] ) відкриті кримінальні провадження № 12020100060001162 від 11.03.2020 року та №12020100060001162 від 05.03.2020 року. Відтак, позивачі вказують, що наміру відчужувати квартиру не мали, договір купівлі продажу не укладали. Даний факт підтверджується висновками почеркознавчих експертиз, проведених в рамках кримінального провадження №12020100060001162 та №12020100060001162, копії яких долучені до матеріалів справи. З врахуванням зазначеного, позивачі просять суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 27 лютого 2020 року від імені [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. та зареєстрований в реєстрі за № 278; - витребувати від [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 26.01.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 19.06.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримала. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кічужинець Л.М. в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримала. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи. Окрім цього, суд звертає увагу, що представник [PERSON] - адвокат Гурез І.О. 31.10.2022 ознайомлювалась з матеріалами справи. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Приватні нотаріуси Київського міського округу Чигрін А.О. та Косенко М.О. в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт. Згідно зі ст. 2 Закону про державну реєстрацію, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі ч. 4 ст. 18 Закону про держану реєстрацію державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Виходячи з припису ст. 22 Закону про державну реєстрацію документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону про державну реєстрацію державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації чи його дубліката. Положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України також передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. В силу ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Відповідачі не можуть бути та вважатися власниками [PERSON] . Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України). Так, доводи позивачів щодо того, що вони не підписували даний договір підтверджується висновками експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 28.09.2020 та 29.07.2021, в яких ескперти стверджують, що підписи у договорі купівлі-продажу виконані не позивачами. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що зважаючи на встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що договір відчуження належного позивачам нерухомого майна не відповідав зазначеним вище нормам права, суперечив порядку укладення договору купівлі-продажу, позивачами не був підписаний, а підписаний іншими особами, а отже даний договір був спрямований на незаконне заволодіння майном позивачів, внаслідок чого і здійснюється досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно даних обставин. Таким чином, у даному випадку, суд прийшов до висновку, що у позивачів була відсутня воля на відчуження, належного їм майна, а тому договір є недійсним. Відтак, з врахуванням того, що суд прийшов до висновку, що договір-купівлі продажу є недійсним, то варто зазначити, наступне. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662).За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Таким чином, суд вважає, що вимога позивачів щодо витребування квартири у [PERSON] є правомірною та підлягає задоволенню, оскільки дана вимога прямо пов`язана з відновлення прав позивачів щодо належного володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Так, суд дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позивачі з метою захисту своїх прав довели ті обставини на які посилаються. Враховуючи зазначене, позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню, а іншого стороною відповідачів не було спростовано. Відтак, позов підлягає задоволенню. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідачів пропорційно на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 15958,60 грн.

Outcome: approved