Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. Позивач проживав із відповідачкою у цивільному шлюбі до 23.05.2021 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] . Сім`я проживала у будинку [ADDRESS] . Син навчається у 4-А класі ЗОШ № 24 м. Хмельницький. Проте 23.05.2021 року відповідачка залишила сім`ю і виїхала за кордон з іншим чоловіком, а син залишився проживати з позивачем. Батько дбає про сина, вони проживають разом і добре спілкуються між собою, поважають один одного. Мати спілкується з [PERSON] лише по телефону, син бажає проживати з батьком. Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . 21.02.2023 року позивач звернувся до Хмельницького міськрайонного суду із позовною заявою, у якій просить встановити, що його син [PERSON] проживає однією сім`єю разом з позивачем. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.04.2023 року справу № 686/4803/23 передано на розгляд Віньковецького районного суду Хмельницької області. Ухвалою Віньковецького районного суду Хмельницької області від 31.05.2023 року позовну заяву залишено без руху. 15.06.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 25.08.2023 року ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Хмельницької міської ради. 16.10.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити, з підстав, викладених у позові. Крім того, у судовому засіданні позивач зазначив, що з 2011 року проживав у цивільному шлюбі з відповідачкою. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , який на даний час проживає з батьком. Мати [PERSON] з 23.05.2021 року покинула сім`ю заради іншого чоловіка та проживає за кордоном, з сином спілкується по телефону. Позивач наголошує, що він забезпечує для сина усі умови для проживання та розвитку, піклується про нього та його здоров`я. Син навчається у четвертому класі загальноосвітньої школи в м. Хмельницький та додатково відвідує музичну школу. На даний час вони з сином проживають у власному будинку у [ADDRESS] . Позивач працевлаштований та забезпечує сина усім необхідним. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, хоча була належним чином повідомленапро день, час та місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, направленого за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Представник третьої особи Качуровська І. у судове засідання не з`явилася, у письмовій заяві, поданій до суду 16.10.2023 року просить справу слухати без присутності представника органу опіки та піклування Хмельницької міської ради. При винесенні рішення просить врахувати висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання [PERSON] . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.01.2013 року. Згідно з довідкою загальноосвітньої школи № 24 м. Хмельницького № 12 від 01.02.2023 року [PERSON] навчається в 4-А класі вказаного навчального закладу. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи Віньковецької селищної ради № 244 від 02.02.2023 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Згідно із частинами першою - п`ятою\~статті 10 ЦПК України\~суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до частини першої\~статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року N 1906-IV "Про міжнародні договори України"\~(далі -\~Закон N 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах "а", "b" частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції "договір" означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування;\~"ратифікація",\~"прийняття", "затвердження" і "приєднання" означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої\~статті 24 Конституції України\~громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У\~статті 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої\~статті 171 СК України\~дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами\~Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. До вказаного правового висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові № 402/428/16-ц від 17.10.2018 року, який повинен враховуватися судом відповідно до ч. 6 ст. 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Згідно з ч. 8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1\~ст. 29 ЦК України\~місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Висновок органу опіку та піклування Хмельницької міської ради № 2671/01-31 від 13.10.2023 року щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , суд не враховує при ухваленні даного рішення, оскільки обставини, викладені у його тексті в певній мірі суперечать одна одній. Так, у висновку вказано, що батько [PERSON] створив належні умови для проживання дитини: облаштував місце для сну, відпочинку, зберігання одягу та речей, надав документи про стан здоров`я сина дитина здорова. Крім того, висновок містить інформацію, що мати [PERSON] не заперечує проти проживання сина з батьком. Також комісією заслухана позиція малолітнього [PERSON] , який сказав, що проживає з батьком, хоче з ним проживати, а з мамою спілкується по телефону. Проте, орган опіки та піклування, враховуючи рівність прав та обов`язків матері і батька щодо дитини, вважає недоцільним визначати місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Крім того, висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер для суду і відповідно він не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини (ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України). При розгляді даної справи судом було з`ясовано думку малолітнього [PERSON] , [INFO] , щодо питання про визначення його місця проживання з батьком, як це передбачено ст. 12 Конвенції про права дитини, ч. 1 ст. 161 та ч.2 ст. 171 СК України. У судовому засіданні малолітній [PERSON] повідомив, що хоче проживати з батьком, з яким у нього склались дружні стосунки, з мамою він спілкується тільки по телефону. Враховуючи думку малолітнього [PERSON] щодо вказаного спору, а також те, що позивач самостійно займається вихованням малолітнього сина з травня 2021 року, піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням її віку, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному, а тому позовні вимоги на підставі ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 161 СК України підлягають задоволенню. При цьому, суд наголошує на тому, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не позбавляє права відповідачки [PERSON] спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні, а батько, з яким проживає дитина,\~не має\~права перешкоджати\~матері,\~яка проживає\~окремо,\~спілкуватися з\~дитиною та\~брати участь\~у її\~вихованні(ст. 157 СК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп., сплата якого документально підтверджується квитанцією № 0.02847589915.1 від 07.02.2023 року на суму 992 грн. 40 коп. та квитанцією № 0.03035848226.1 від 08.06.2023 року на суму 81 грн. 20 коп. На підставі ст. ст. 3, 12 Конвенції про права дитини ст. ст. 7, 19, 157, 160,161, 171 СК України,

Outcome: approved