Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

12.09.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа орган опіки і піклування Об`єднаної Заставнівської територіальної громади, в особі Заставнівської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , визначення місцяпроживання дитини з батьком. В обґрунтування позову посилався на те, в березні 2019 року відповідачка покинула сім`ю та виїхала проживати за межі України. З того часу дитина проживає разом з батьком, а відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19.09.2023 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Крім цього, відповідачці визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачка відзив до суду не подала. 26.10.2023 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснив, що в шлюбі з відповідачкою мають двох дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . З 2019 року шлюбні відносини між ними та позивачкою фактично припинені, бо з цього часу відповідачка, яка і раніше працювала за межами України, стала рідше приїздити додому, у зв`язку з чим між ними погіршилися сімейні стосунки. У 2022 році шлюб між ним та відповідачкою припинений за його позовом до суду. Фактично з 2019 року він самостійно піклувався про дітей, займався їх вихованням та утриманням. У 2023 році відповідачка без його відома приїхала та забрала старшого сина [PERSON] , [INFO] , з собою. Молодший син залишився проживати з ним. Стверджуючи, що відповідачка ухиляється від викання обов`язків з утримання та виховання сина [PERSON] , [INFO] , просив позбавити її батьківських прав, а також, задля уникнення того, щоб відповідачка в подальшому не змогла вивезти сина [PERSON] , [INFO] , за межі України, просив визначити місце проживання сина з батьком. Представник позивача - адвокат Русаль І.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що позбавлення [PERSON] батьківських прав з підстав зазначених у позові відповідатиме інтересам дитини, а отже є всі підстави для задоволення позову. Якщо ставлення відповідачки до дитини зміниться, вона зможе поновити свої батьківські права. Просив задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] до судового засідання повторно не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, будь яких заяв до суду не надала. Третя особа в судовому засідання пояснила, що Органом опіки та піклування при виконавчому комітеті Заставнівської міської ради подано висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки не доведено свідомого ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Заперечували проти задоволення позову і частині позбавлення батьківських прав. Не заперечували проти визначення місця проживання дитини з батьком, бо встановлено, що матір неповнолітнього перебуває за межами України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, третьої особи, свідків, думку неповнолітньої дитини, дослідивши письмові докази, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на що позивач надав згоду. Так, за змістом ст.140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і на обсяг їхніх прав не впливає перебування батьків у шлюбі, проживання окремо від дитини. Батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину (ч.ч.1-4 ст.150 СК України). Якщо батько, матір не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст.164 СК України). Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно п.15 цієї Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Судом встановлено, що позивач та відповідачка є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , актовий запис №20 вчинений Відділом ДРАЦС Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області від 14.03.2011 року (а.с.19). Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28.06.2022 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.20-22). Згідно довідки №954, виданої виконавчим комітетом Заставнівської міської ради від 15.07.2023 року, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). Позивач працює на посаді слюсаря з ремонту технологічного обладнання у ПП «Сатри», отримує стабільний дохід (а.с.33). За місцем роботи характеризується позитивно, як цілеспрямований, наполегливий, комунікабельний, тактовний працівник (а.с.33). Матір дитини - [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.26), але на даний час згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 11.09.2023 року знаходиться за межами України (а.с.25). [PERSON] участі у навчальному процесі сина не бере, участі в його навчанні та вихованні не бере, жодного разу не була присутня на батьківських зборах, зв`язок зі школою чи класним керівником не підтримує, що вбачається із характеристики учня [PERSON] (а.с.32). На огляди до сімейного лікаря сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] також протягом року не приводила не приводила (а.с.23). З висновку Органу опіки і піклування при виконавчому комітеті Заставнівської міської ради №94 від 08.08.2023 року вбачається недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з огляду на відсутність фактів, що свідчать про свідоме ухилення матері від виконання батьківських обов`язків. Оцінюючи надані позивачем докази, а саме довідку з місця проживання, відповідно до якої відповідачка фактично з родиною не проживає, а перебуває за межами України, довідку-характеристику відносно дитини зі школи та від сімейного лікаря, про те, що навчальним процесом цікавиться батьком, який також супроводжує дитину до сімейного лікаря, суд вважає, що ці докази узгоджуються між собою, доповнюють один одного та вказують на те, що відповідачка [PERSON] останнім часом проживає за межами України, а отже фізично не може відвідувати батьківські збори, відвідувати з дитиною сімейного лікаря. Але, на переконання суду, ці докази не свідчать про свідоме нехтування [PERSON] батьківськими правами відносно сина [PERSON] , [INFO] . На підставі пояснень позивача, наданих під час розгляду справи, встановлено, що [PERSON] і до 2019 року працювала за межами України, що характерно для жінок в даній місцевості, і він як батько, виховував та утримував дітей в період її тимчасової відсутності, виконуючи свій батьківський обов`язок. Утримання дітей від дружини не вимагав, тим більш, що з 2023 року з колишньою дружиною проживає їх старший син, який перебуває на повному її утриманні. А отже, суд, оцінюючи, відповідно до ст.19 СК України, висновок органу опіки та піклування, разом з іншими наданими позивачем доказами, погоджується, що всі вони зведені до доведення роздільного режиму проживання матері та дитини і не вказують на свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами родини [PERSON] про те, що протягом останніх трьох років не бачили [PERSON] вдома, що свідчить на їх думку про ухилення від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, не піклується про дитину, не допомагає їй матеріально, суд оцінює критично, бо встановлено що більшість часу протягом останніх трьох років [PERSON] проживає за межами України; під час короткочасних приїздів до України, [PERSON] проживала в будинку батьків, що свідчить про погіршення відносин між колишнім подружжям. Більш того, про ухилення від виконання батьківських обов`язків матері відносно дитини свідкам відомо зі слід [PERSON] , який є заінтересованою стороною у справі. А виконувати батьківські обов`язки щодо дитини, на переконання суду, можна і під час окремого проживання з дитино. В судовому засіданні суд також заслухав думку дитини щодо позбавлення матері батьківських прав. В цілому, дитина добре відгукується про матір, виявляє до неї теплі почуття, описуючи її як добру, ласкаву. Спогади про спільне проживання лише позитивні. Водночас, дитина ображена на матір, бо не розуміє чому вона перестала проживати з ним та батьком, спілкуватися з ними. Висловлює побоювання, що мати забере його проживати разом з собою до невідомої країни, як вчинила зі старшим братом, а тому хоче проживати з батьком. Додав, що якщо мати повернеться, пояснить йому свій вчинок, він готовий її пробачити. Додав, що не заперечує, щоб його мати позбавили батьківських прав. Підсумовуючи пояснення дитини, у суду є переконання, що зв`язок між матір`ю та дитиною на даний час не втрачений. Дитина ставиться до матері з любов`ю, але в силу віку в повній мірі не усвідомлює як позитивне вирішення справи може вплинути на її подальше життя. Проживаючи з одним з батьків, який піклується про неї, дитина може сприймати ситуацію, яка склалася, однобічно та не об`єктивно. Дитина, не обізнана про подробиці сімейного життя батьків, що викликає дійсні занепокоєння, і на переконання суду, висловила згоду на позбавлення матері батьківських прав за для того, щоб мати не забрала його від батька, як забрала старшого брата, аже таким чином, дитина витратить усталені зв`язки з батьком, колом оточуючих, друзями, місцем народження та проживання. Будь-яких доказів негативного впливу поведінки матері на емоційний стан дитини суду не надано; також відсутні данні попередніх звернень позивача до Служби у справах дітей для проведення профілактичної роботи з [PERSON] з метою належного виконання нею батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина, інших дій, спрямованих на позитивне вирішення цього питання. Відповідно до змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В ч.ІІ ст.3 Конвенції ООН про права дитини, від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року зазначено: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні їй для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів і інших осіб, які відповідають за нею за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів». Бережливе ставлення до батьківських прав, намагання зберегти їх до громадянина і його дитини пояснює важливу обставину, мається на увазі, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші способи впливу виявились безрезультатними. Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Таким чином, враховуючи що позбавлення батьківських прав є не тільки крайньою мірою відповідальності батьків, а й несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та має застосовуватися як крайній спосіб впливу для захисту прав дитини, а під час розгляду справи достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистість матері та вказують на те, що вона становить реальну загрозу для дитини, загрозу для її здоров`я та психічного розвитку, не було надано, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , відповідатиме інтересам дитини. За таких обставин, позов [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є необґрунтованим, а отже в його задоволенні слід відмовити. При цьому, суд вважає необхідним попередити відповідачку про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітнього сина та покласти на орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Заставнівської міської ради здійснювати контроль за належним виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини [PERSON] за місцем його реєстрації суд зазначає наступне. Як зазначалося, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та її місце проживання визначено разом з дитиною. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] протягом останніх років тривалий час проживає за межами України, тобто окремо від дитини. Неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком за місцем фактичного проживання. Пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини, свідчить про те, що згоди щодо місця проживання дитини між батьками не досягнуто. Частиною 2 ст.160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1, 2 ст.161 СК України). Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Під час розгляду справи неповнолітній [PERSON] висловився що бажає проживати разом з батьком, який піклується про нього, створює всі належні для цього умови. Батько добре ставиться до нього, допомагає з навчання, проводить з ним дозвілля. Позивач працює, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно. Будинок, в якому проживає родина [PERSON] належить позивачеві на праві власності. Докази, які б свідчили про неналежність умов проживання, негідне ставлення батька до дитини, у суду відсутні. Проти задоволення вказаної вимоги представник третьої особи не заперечувала. Таким чином, з урахуванням даних у справі, інтересів дитини, беручи до уваги, що позивач створює і має можливість надалі створювати дитині належні умови для її виховання та розвитку, суд вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком обґрунтованим, а отже його слід задовольнити визначивши місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання. На підставі викладеного,

Outcome: partial