Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог та заперечень відповідачів. Комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі - позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд стягнути солідарно з [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), заборгованість у розмірі 25 159, 35 грн., з яких: - заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 лютого 2014 року по 21 липня 2020 року у розмірі 12 323, 29 грн.; - заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 лютого 2014 року по 21 липня 2020 року у розмірі 11 462, 91 грн.; - інфляційні втрати в сумі 917, 76 грн.; - 3% річних в сумі 455, 39 грн. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 2\~102, 00 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що відповідачі були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та являлися споживачами послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення. У зв`язку з порушенням відповідачами зобов`язань щодо своєчасної оплати наданих послуг утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування інфляційних втрат і 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. 22.07.2020 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу належної їм квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого право власності на цю квартиру перейшло до іншої особи. Таким чином, заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення за адресою: [ADDRESS] за період з лютого 2014 року по 21 липня 2020 року в сумі 25\~159, 35 грн. виникла з вини відповідачів. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідач-1 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд застосувати позовну давність. Відповідач-2 відзив на позовну заяву не подавав. Представник позивача у судове засідання 24.11.2023 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач-1 у судове засідання 24.11.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки, яка була ним отримана 02.11.2023 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач-2 також у судове засідання 24.11.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, відповідно до положень п. 11 ст. 128, ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). ІІ. Встановлені судом обставини. Комунальне підприємство «Харківводоканал» є виконавцем послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідачі були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , та, відповідно, у спірний період були споживачами послуг, які надає позивач. 22.07.2020 року відповідачі уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] , [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів, того, що новий власник квартири [ADDRESS] , взяв на себе зобов`язання щодо повернення боргів попередніх власників за отримані ними послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Верховний Суд у своїй постанові по справі № 686/6276/19 від 01 вересня 2020 року вказав не те, що новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Таким чином до 22.07.2020 року відповідачі були споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, які надавалися КП «Харківводоканал» за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами не укладався письмовий договір на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідачі не заперечують факт користування послугами позивача, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань. Проте, взяті на себе обов`язки з оплати наданих послуг відповідачі належним чином не виконували, внаслідок чого за ними утворилася заборгованість в сумі 25 159, 35 грн., з яких: - 12 323, 29 грн. заборгованість за послуги з централізовано водопостачання за період з 01.02.2014 року по 21.07.2020 року; - 11 462, 91 грн. заборгованість з централізованого водовідведення за період з 01.02.2014 року по 21.07.2020 року; - 917, 76 грн. інфляційні втрати; - 455, 39 грн. 3 % річних. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі відмовлялись від споживання послуг у встановленому законом порядку, чи звертались до позивача щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг суду. Також відповідачами не надано доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. ІІІ. Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані, зокрема, нормами ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та ЦК України. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон від 24.06.2004 № 1875-IV), комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживачем цих послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Частиною 1 ст. 19 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг було покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. ст. 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон від 09.11.2017 № 2189-VIII) також передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відтак, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Матеріали справи свідчать, що відносини між сторонами у спірний період не були врегульовані договором, що, між тим, не скасовує передбачений покладений на споживача обов`язок зі щомісячного розрахунку за фактично спожиті послуги з надання централізовано водопостачання та централізованого водовідведення безвідносно до наявності або відсутності укладеного зі споживачем договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно наданого позивачем розрахунку, внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань за відповідачами утворилася заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання в сумі 25\~159, 35 грн., з яких: - 12\~323, 29 грн. заборгованість за послуги з централізовано водопостачання за період з 01.02.2014 року по 21.07.2020 року; - 11\~462, 91 грн. заборгованість з централізованого водовідведення за період з 01.02.2014 року по 21.07.2020 року; - 917, 76 грн. інфляційні втрати; - 455, 39 грн. 3 % річних. Оскільки відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , то вони в силу приписів ст. ст. 64, 67, 68 ЖК України, ч. 3 ст. 9 Закону від 09.11.2017 № 2189-VIII, ст. ст. 541, 543 ЦК України несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Проте,\~відповідачами всупереч\~вимог ст.\~ст.\~525,\~526,\~530\~ЦК України\~надані позивачем\~послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Разом з тим, відповідачем-1 подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність, відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього кодексу. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього випливають, позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Як зазначалось судом раніше, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги заявлені з квітня 2017 року знаходяться в межах строку позовної давності. За таких обставин, з огляду на зроблену відповідачем-1 заяву про застосування строку позовної давності, суд заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення задовольняє частково та стягує солідарно з відповідачів за період з 01.04.2017 року 21.07.2020 року заборгованість з централізованого водопостачання в сумі 8\~185, 74 грн., заборгованість з централізованого водовідведення в сумі 8\~092, 86 грн. Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 924, 53 грн. та 3% річних в сумі 525, 87 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між КП «Харківводоканал» та відповідачами, як споживачами послуг, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно правовий обов`язок з оплати отриманих житлово комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) сплати грошей за надані послуги. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 917, 76 грн. та 3% річних в сумі 455, 39 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідачі неналежним чином виконували взяті на себе обов`язки з оплати наданих позивачем послуг теплопостачання, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. ІV. Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial