Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що працював на ПП «Автомагістраль» в період з 29.08.2018 року по 01.07.2022 року на посаді дорожнього робітника 3 розряду. Наказом №352 від 01.07.2022 року був звільнений, однак в день звільнення йому, як працівнику підприємства, не виплачено всі належні суми передбачені на день звільнення. Таким чином, у відповідача наявна заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року на загальну суму 75551 гривня 26 копійок. Зазначене не оспорюється, а відтак, не підлягає доказуванню та підтверджено довідкою наданою відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України, яка кореспондується зі ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про ненараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наданої відповідачем довідки №42 від 10.01.2023 року, заборгованість по заробітній платі та сумах, які належали до сплати останньому при звільненні, становить 75551 гривня 26 копійок. Розмір невиплачених при звільненні грошових коштів на час розгляду справи становить 75551 гривня 26 копійок, тому на виконання вимог ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, ці кошти підлягають стягненню з відповідача. Просить стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» нараховану, але невиплачену суму заробітної плати [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) у сумі 75551 гривня 26 копійок. Одночасно просить стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» понесені витрати на правову допомогу у сумі 5000 гривень. 04.10.2023 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 19.10.2023 року. У встановлений строк представник відповідача, адвокат Корзаченко В М., подав відзив на позов з додатком, в якому зазначив, що вважає вимоги необґрунтованими та надуманими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування такої позиції вказав наступне. Так, частина друга ст.233 КЗпП України передбачає, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Оскільки позивач був звільнений 01 липня 2022 року, то 3-місячний строк звернення до суду з відповідним позовом сплив 01 жовтня 2022 року. Відповідно до приписів ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, беззаперечним є той факт, що позивач, не отримавши повний розрахунок у день звільнення, довідався про порушення свого права і про особу, яка його порушила фактично у день звільнення, тобто 01 липня 2022 року. Натомість позивач звернувся до суду лише 22 вересня 2023 року, що свідчить про суттєве пропущення ним строку звернення до суду, а відтак і про відсутність правових підстав для задоволення позову. Більше того, позивач не просить суд про поновлення строку на звернення до суду, жодних поважних причин для цього він не наводить, а тому навіть у разі заявлення такого клопотання, воно не може бути задоволене. Як наслідок, у даній ситуації має безальтернативно застосовуватися норма ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України, а саме - до вимоги позивача про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути застосована позовна давність за заявою сторони у спорі. Просив вважати таку заяву у відзиві на позовну заяву окремою підставою для відмови у позові. Іншою підставою для відмови у задоволенні позову є загальновідома обставина, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на всій території України, починаючи з 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан строком на 30 діб, який у подальшому був неодноразово продовжений та триває і на жаль, на сьогодні і ще не можна визначити дату його закінчення. На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1. Головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться у селі Синяк Бучанського району (колишнього Вишгородського району) Київської області, упродовж часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). Окрім того, було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно над значних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. грн., у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходів щодо відновлення своєї діяльності. Вказана обставина підтверджується Постановою Кабінету міністрів України №1364, якою визначено механізм формування єдиного переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Актуальний перелік затверджений наказом Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року №309 та містить населений пункт Синяк Бучанського району Київської області. Внаслідок вищезазначених обставин, працівники підприємства тривалий час не мали можливості нормально працювати та виконувати свої функціональні обов`язки з незалежних від них причин, тобто внаслідок обставин непереборної сили (війни). Зважаючи на відсутність доступу до приміщень офісу, мережі інтернет та комп`ютерної техніки, виникла реальна проблема навіть з необхідністю повідомлення контрагентів чи контролюючих органів про настання для підприємства таких форс-мажорних обставин, а відтак підприємство тривалий час навіть не мало можливості повідомити контрагентів та податкові органи про відсутність можливості своєчасно виконати свої зобов`язання. За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище злочинних дій окупаційних військ російської федерації, було порушено кримінальне провадження №1202211105000108 від 08 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.438 КК України (порушення законів та звичаїв війни). Лише після обстеження підрозділами з розмінування території, 14 квітня 2022 року старшим слідчим в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України капітаном поліції Нечай В.П. було здійснено огляд території, офісного приміщення та виробничої бази ПП «Автомагістраль», допитано у якості свідка юриста юридичного відділу підприємства [PERSON] під час чого було офіційно зафіксовано заподіяні збитки та пошкодження, реальну вартість яких до цього часу досудовим слідством ще не оцінено. Також зазначив, що сума заборгованості по зарплаті [PERSON] становить 75551 гривня 26 копійок, що підтверджується відповідною довідкою ПП «Автомагістраль». Ч.3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Просив відмовити у задоволення позовних вимог [PERSON] до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати та судових витрат. Позивач відповідь на відзив у встановлений строк не надав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин, що регулюється законодавством про працю. Позивач з 29.08.2018 року по 01.07.2022 року перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством "Автомагістраль". Наказом №336 від 01.07.2022 року був звільнений з роботи за власним бажанням (ст.38 КЗпП України), що стверджується копією трудової книжки, наявною в справі. Звернувшись з даним позовом позивач, посилаючись на порушення своїх трудових прав, просить стягнути із відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену на день звільнення заробітну плату в сумі 75551,26 гривень. Інших похідних вимог не заявлено, тому строки позовної давності у даному випадку, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, не застосовуються. Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, на час звільнення позивача діяла у такій редакції: у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зміни до вказаної норми закону, на які посилається у своєму відзиві представник відповідача, набрали законної сили 19.07.2022 року. Одночасно слід зазначити, що відповідно до п. 1 гл. XIX «Прикінцеві положення» КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Позовна заява надійшла до суду 22.09.2023 року. Наведене вказує на відсутність підстав для задоволення заяви представника відповідача та відмови у позові, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. За змістом ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Стаття 94 КЗпП України передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З аналізу наведеної норми матеріального права слідує, що всі суми (заробітна плата, вихідна зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 зазначила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/857/19 зазначено, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати. Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Факт наявності заборгованості заробітної плати підтверджується листом ПП «Автомагістраль» від 10.01.2023 року за №48, наданий на запит адвоката Бугайова М.В., з якого слідує, що загальна сума заборгованості по зарплаті перед звільненим працівником [PERSON] , з урахуванням утримання сум ПДФО та військового збору, становить 75551,26 гривень. Із довідки ПП «Автомагістраль» № 42 від 10.01.2023 року слідує, що за період з 01.01.2022 року по 01.07.2022 року [PERSON] було нараховано дохід в сумі 100612,50 гривень; за вирахуванням утримань - в сумі 80997,06 гривень, виплачено 5441,80 гривень. Вказаний розмір заборгованості відповідачем не оспорений та не спростований. Існування наведених у відзиві на позов обставини, не звільняє відповідача від виплати заробітної плати позивачу. З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Отже, введення воєнного стану не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.ст. 47, 116 КЗпП України та не передбачає особливостей щодо розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України. З урахуванням наведеного, оцінивши належність, достатність, та достовірність поданих сторонами у розумінні ст.76-81 ЦПК України доказів, а також враховуючи, що факт наявності трудових відносин між сторонами є доведеним, а право особи на оплату праці гарантовано Конституцією України, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати в сумі 75551,26 гривень. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню на підставі ст.141 ЦПК України. Так, відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Як передбачено ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадку надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір судових витрат встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо), що передбачено ч.8 ст.141 ЦПК України. З договору про надання правової допомоги від 27.12.2022 року, укладеного між позивачем та адвокатом Бугайовим Миколою Вікторовичем, слідує, що оплата гонорару оформлюється додатковою угодою до цього Договору та здійснюється в безготівковій формі платіжним дорученням на поточний рахунок Адвоката з зазначенням відповідного призначення платежу. На підтвердження доказу понесення, згідно вказаного договору витрат в розмірі 5000 гривень, позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера №22/23 від 22.09.2023 року. Отже, заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу підлягають задоволенню. Разом з тим, з відповідача підлягає стягненню на спеціальний рахунок судовий збір, оскільки на підставі ст.5 ч.1 п.1 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати.

Outcome: approved