Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що власником земельної ділянки площею 0,204 га на території Бучанського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Право власності на вказану ділянку позивачка набула підставі рішення Горенецької сільської ради народних депутатів № 14/10 від 12 травня 1995 року. На підставі вказаного рішення був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ від\~25\~липня 1996 року на земельну ділянку площею 0,204 га на території Бучанського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Вищевказаний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 410/269. Таким чином з 1996 року позивачка володіє та користується вказаною ділянкою за призначенням. На початку жовтня 2021 року позивачка дізналася про те, що належна їй земельна ділянка площею 0,204 га в публічній кадастровій карті України не відображається натомість на місці належної позивачці земельної ділянки розташована земельна ділянка з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 площею 0,5478 га, яка накладається на земельну ділянку позивачки площею 0,204 га. Вказана земельна ділянка належить відповідачу [PERSON] . Позивачка вказує на те, що право власності на земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] 21 травня 2021\~року. Підставою для реєстрації права власності стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 58323233 від 25 травня 2021 року. Позивачка вважає, що була протиправно позбавлена права власності на належну їй земельну ділянку шляхом реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем, тобто на її переконання земельна ділянка вибула в чуже незаконне володіння відповідача. Враховуючи вищенаведене, позивачка просить суд: 1.Витребувати на користь [PERSON] з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,204 га, що належить [PERSON] , на яку накладається земельна ділянка з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 площею 0,5478 га, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] ; 2.Скасувати державну реєстрацію прав [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 площею 0,5478 га, що здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 58323233 від 25 травня 2021 року державним реєстратором Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області Іванютою\~І. В. та здійснити державну реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,204 га на території Бучанського району Київської області на підставі належного [PERSON] . Державного акту на прав приватної власності на землю серії КВ від 25 липня 1996 року, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 410/269; 3.Вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 11 липня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області вжив заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 загальною площею 0,5478\~га, яка належить [PERSON] , та заборони іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки за кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 загальною площею 0,5478 га, яка належить [PERSON] . Ухвалою від 12 липня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2023 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 червня 2023 року відмовлено у залученні третьої особи. У червні 2023 року [PERSON] подав до суду пояснення на позовну заяву, мотивуючи які посилається на те, що позивачкою не доведено порушене її право власності на земельну ділянку, в зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Дослідивши заяву представника позивача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин для оголошення перерви у судовому розгляді, з огляду на ту обставину, що позивачем не доведено неможливості залучення представника раніше, враховуючи тривалість розгляду справи більше року. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,204 га, розташована в с. Гнатівка Києво-Святошинського району Київської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 25 липня 1996 року, який зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за номером 410/269. [PERSON] 21 травня 2021 року зареєстрував право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 площею 0,5478\~га для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до статті 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка вважає, що її право власності на земельну ділянку порушене внаслідок накладення земельної ділянки відповідача на належну їй земельну ділянку, а тому підлягає поновленню шляхом витребування земельної ділянки від відповідача на користь позивачки. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами\~міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі №\~183/1617/16 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року\~у справі №\~653/1096/16-ц, серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем. Відповідно\~до\~положень статей 317, 319\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною\~першою статті\~321\~ЦК України\~установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно із вимогами\~статті\~391\~ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Отже, за умови пред`явлення вимоги про витребування земельної ділянки від відповідача на користь позивачки остання має довести факт вибуття з її власності спірної земельної ділянки та набуття права власності на цю земельну ділянку відповідачем. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,204 га, право власності на яку набула позивачка на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 25 липня 1996\~року, який зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за номером 410/269. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2021 року № 280207531 суд встановив, що [PERSON] є первісним набувачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 площею 0,5478 га. Вказаний витяг виконаний за запитом щодо відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 та не містить відомостей про те, що право власності на земельну ділянку за цим кадастровим номером [PERSON] набув від попереднього власника [PERSON] . Вказане дозволяє зробити висновок про те, що вказана земельна ділянка не належала позивачці, оскільки реєстрація права власності за позивачкою на цю земельну ділянку не здійснювалася, а отже позивачка не набувала право приватної власності на цю земельну ділянку. Натомість, матеріали справи містять відомості про те, що належна на праві приватної власності [PERSON] земельна ділянка площею 0,5478 га з кадастровим номером 3222482000:06:003:0064 накладається на земельну ділянку площею 0,204 га, яка належить позивачці на праві приватної власності, що відображено на копії витягу з Державного земельного кадастру, поданого до суду разом з заявою про забезпечення позову від 31 травня 2023 року. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність обставин та доказів на підтвердження припинення права власності позивачки на спірну земельну ділянку внаслідок вибуття об`єкту нерухомого майна з власності позивачки та набуття права власності на цю ж земельну ділянку відповідачем [PERSON] . За умови доведеності таких обставин належним способом захисту є звернення до суду з віндикаційним позовом. В той же час матеріали справи дозволяють зробити висновок про те, що позивачка вважає себе позбавленою саме права користування належною їй земельною ділянкою внаслідок накладення на належний їй об`єкт нерухомого майна іншої земельної ділянки, яка належить відповідачу, не будучи при цьому позбавленою права володіння своєю земельною ділянкою. За таких обставин та з врахуванням вищенаведених правових висновків Верховного Суду звернення з віндикаційним позовом у спірних правовідносинах не є належним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення порушеного права, натомість пред`явлення негаторного позову є ефективним способом захисту порушеного права. Схожими міркуваннями керувався Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022\~року у справі № 368/1473/15-ц. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від\~05\~червня 2018 року у справі №\~338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №\~905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у повному обсязі, то підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали від 11 липня 2022 року.

Outcome: dismissed