Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з неї на свою користь грошову суму в розмірі 237906,10 грн., яка включає в себе суму позики - 60000 грн., штраф 5% від простроченої суми - 3000 грн., інфляційні нарахування - 157354,87 грн. і 3% річних - 17551,23 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що 15.02.2012 між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено письмовий договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у власність грошові кошти у розмірі 60000 гривень, а відповідач взяла на себе зобов`язання повернути грошові кошти у строк до 01.01.2013, про що відповідачем було складено розписку. У зв`язку з тим, що відповідачка [PERSON] так і не повернула отримані у позику грошові кошти позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх майнових прав. Ухвалою суду від 26.10.2022 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду. На підставі повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справа була передана для розгляду судді Мандзюку С.В., який ухвалою від 14.12.2022 року прийняв дану справу до свого провадження та призначив до судового розгляду. Ухвалою суду від 20.02.2023 року за клопотанням представника відповідачки [PERSON] адвоката Порхун О.П. постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 29.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.02.2023 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Порхун О.П. до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідачка не визнає позовних вимог посилаючись на те, що у неї з позивачем [PERSON] не виникало правовідносин з приводу позики грошових коштів. Кому належать підписи на договорі і розписці їй не відомо. Вважає, що на вказаних документах можуть бути використані її підписи для інших документів, оскільки позивач [PERSON] є засновником підприємства ПП "Аграрне", яке використовує земельні ділянки її вітчима [PERSON] та матері [PERSON] . Відносини в останніх із ПП "Аграрне" були складні. В певний період часу ПП "Аграрне" зобов`язане було виплати [PERSON] заборгованість за використання землі у розмірі 60 000,00 грн. Потім виник спір щодо невиплати цієї заборгованості. Вона неодноразово ходила в контору ПП "Аграрне" виясняти відносини. В ПП "Аграрне" спочатку обіцяли виплатити ці кошти. Вона пам`ятає, що навіть підписували якийсь документ про зобов`зання виплатити заборгованість за її вітчима та матір. А потім, через деякий час поетапно, частинами, ці кошти виплатили, за які вона розписувалась у касових документах ПП "Аграрне". У 2018 році ПП "Аграрне" видано довідку № 107 від 20.12.2018 року про те, що відповідно до записів касових книг за період 2011-2012 років [PERSON] була виплачена орендна плата відповідно до договору оренди земельної ділянки в сумі 60000,00 грн., та [PERSON] - 28000,00 грн. Ця сума 60000,00 гривень збігається із сумою в наданих позивачем документах до стягнення. Вважає, що дана заборгованість позивачем була створена штучно, про що свідчить наступне. У наданій копії договору позики, чітко видно що Позикодавець за вказаним договором є [PERSON] , а Позичальником - [PERSON] , а не навпаки. Але, договір містить ознаки підроблення невідомою особою. Слова Позичальник перекреслено та вказано навпаки Позикодавець, так само як і викреслено Позикодавець та вказано Позичальник. Зрозуміло, що такі правки внесено штучно, без узгодження відповідачки. Про що свідчить відсутність її підписів та додаткової угоди про внесення змін. Щодо самої розписки, то видно, що позивачка її не писала. Так як вона складена в друкованому вигляді, а не рукописному, як повинна складатись. В даній розписці не вказана дата її складання та дата отримання грошових коштів, умови їх повернення. Тут також рукописним текстом невідомою особою дописано, що вона складена до договору позики від 15.02.2012 року. При цьому, сама розписка вже не містить умов щодо штрафів, інфляції, пені, які вказані в договорі позики. Сам підпис і прізвище [PERSON] розміщені набагато нижче від тексту і навскоси, не паралельно тексту, що свідчить про можливе підкладання тексту під підпис. В даному випадку текст розписки не погоджувався та не схвалювався відповідачем, оскільки її підпис проставлений не під текстом розписки, сам текст розписки виготовлений у друкованому вигляді, тобто, не від руки, тому відсутні підстави стверджувати, що він написаний саме нею. Це означає, що як такої розписки відповідачкою не видавалося, текст її не схвалювався, а тому відсутні будь-які підстави вважати, що вона отримувала кошти у позику від позивача. Так само, як і договір позики, де Позичальником вказана [PERSON] , а не [PERSON] (а.с. 67-69). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Романішін Є.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечили проти задоволення позову з пістав викладених у відзиві та підтримали клопотання від 11.10.2023 року про застосування строків позовної давності. У судовому засіданні від 16.08.2023 року допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що вона дійсно працює в ПП «Аграрне» бухгалтером та особисто готувала текст договору позики від 15.02.2012 року і розписку до договору. Свідок підтвердила також факт того, що вона самостійно здійснила рукописний допис на розписці «до договору позики від 15.02.2012 року» та внесла поправки до договору позики від 15.02.2012 року. Самого факту передачі грошей в сумі 60000 гривень позивачем [PERSON] відповідачці [PERSON] вона не пам`ятає. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15.02.2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 60000 грн. Сторони договору домовились про те, що загальна сума позики має бути повернена не пізніше 01.01.2013 року, позовна давність за договором становить 14 років. З розписки до договору позики від 15.02.2012 року вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 60000 грн., які зобов`язується повернути до 01.01.2013 року (а.с. 5-6). Згідно ч. 4 вищезазначеного договору вбачається, що при неповерненні суми позики до 01.01.2013 року позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення у порядку, передбаченому чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась не сплаченою, з урахуванням індексу інфляцій за весь час прострочення, а також сплати штрафу п`яти відсотків від простроченої суми та пені 14 відсотків від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочки. З врахуванням викладеного у відповідачки, яка не виконала умови договору позики від 15.02.2012 року, перед позивачем виникла заборгованість в розмір 237906,10 грн., що підтверджується наданими розрахунками (а.с. 8-15). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Якщо підтвердженням існування договірних відносин є лише розписка, вона має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, та в постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 658/689/17. При цьому процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. До наданого позивачем договору позики, суд відноситься критично, оскільки, співставляючи договір від 15 лютого 2012 року з розпискою до договору позики від 15.02.2012 року, суд констатує: дата вчинення розписки не вказана, але з її змісту можна зрозуміти, що вона виготовлена до укладання договору позики; розписка містить виправлення внесені рукописним текстом. При цьому, у договорі містяться незастережені виправлення у іменуваннях сторін договору позики, у зв`язку з чим неможливо достовірно встановити хто був Позичальником, а хто Позикодавцем (а.с. 5-6). Оскільки умовами договору не передбачено, що саме розписка є підтвердженням фактичного отримання коштів позичальником, надана позивачем розписка не може засвідчувати факт отримання коштів саме на підставі договору позики від 15.02.2012 року, а відтак і факту його укладання. Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] підписала розписку, за якою зобов`язалась повернути [PERSON] отримані в позику 60000 гривень до 01 січня 2013 року. Разом з тим, відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала факт отримання від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 60000 гривень, які вона вважала, що отримує як орендну плату за користування земельним паєм її вітчима [PERSON] , на підтвердження чого представником відповідачки було надано копію довідки № 107 від 20.12.2018 року виданої ПП «Аграрне» (а.с. 76). Таким чином, розписка підтверджує факт отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів із зобов`язанням повернути їх. Свої зобов`язання по поверненню позики відповідачка [PERSON] не виконала, про що свідчить наявність у позивача боргового документа - розписки відповідачки до договору позики від 15.02.2012 року. Таким чином, оскільки відповідачкою не заперечується факт отримання в борг грошових коштів за розпискою, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Разом з тим, представником відповідачки [PERSON] адвокатом Порхун О.П. 11.10.2023 року до суду надано клопотання про застосування строків позовної давності, так як зі змісту розписки вбачається, що вона укладена невідомо коли, оскільки на ній немає дати. Разом з тим, ця розписка містить умову повернення коштів до 01.01.2013 року (а.с. 160-161). Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається із змісту розписки до договору позики від 15.02.2012 року, відповідачка зобов`язалась повернути отримані кошти до 01 січня 2013 року. Отже, починаючи з 02 січня 2013 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 02 січня 2016 року. З позовом позивач [PERSON] звернувся до суду лише 05 жовтня 2022 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Прийнявши виконання зобов`язання, саме кредитор, згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі, а не боржник. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності позивач суду не надав, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої клопотала представник відповідачки [PERSON] , суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у позові, судовий збір на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладається на позивача. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed