Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

У березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності на частину квартир та частину нежитлового приміщення в порядку розподілу спільного майна подружжя, в якому просив суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/2частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири на частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., та частину нежитлового приміщення [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № 1010, в будинку [ADDRESS] , загальною площею 3,8 кв.м.; стягнути з відповідача 50 % сплаченого судового збору в розмірі 6 710 гривень та 50 % витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 лютого 2008 року, про що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.12.2022 року у справі № 728/1524/22 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили. В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , виданого 12 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В., [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., про що свідчить інформаційна довідка № 321587376 від 01.02.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме маййно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2464, виданого 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Петровою С.М., [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., про що свідчить інформаційна довідка № 321587376 від 01.02.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме маййно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2467, виданого 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Петровою С.М., [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка № 321587376 від 01.02.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме маййно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Відповідач здійснити поділ сумісного майна подружжя в добровільному порядку не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21.03.2023 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартир та частину нежитлового приміщення в порядку розподілу спільного майна подружжя передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.04.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, має намір здійснити відчуження вищезазначеного майна, що й змусило позивача звернутися до суду. 15.08.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 22.08.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину нежитлового приміщення. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, [PERSON] визнає позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на частину квартири [ADDRESS] , на частину квартири [ADDRESS] та частину нежитлового приміщення [ADDRESS] , адже вище вказане нерухоме майно було придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти. Проте, крім вище вказаного нерухомого майна, сторонами, за період перебування їх в шлюбі, а саме з 14.02.2008 р. по 19.12.2022 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.02.2008 р. серії [NUMBER] за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] було придбано також і однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 27,00 кв.м та житловою площею - 13,30 кв.м. Факт придбання квартири підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.07.2016 р. укладеному між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2171, номер відомостей про державну реєстрацію речового права - 15520516 від 20.07.2026 р., підстава - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер - 30578514 від 22.07.2016 р. Після розірвання між сторонами шлюбу, [PERSON] неодноразово пропонувала [PERSON] здійснити добровільний розподіл всього спільно набутого за час шлюбу майна, проте жодна така спроба, позитивного результату не дала. Натомість замість укладення нотаріально посвідченого договору про добровільний поділ спільного майна подружжя, - [PERSON] вирішив здійснити такий розподіл саме через суд, при цьому приховавши від суду інформацію про придбання, за час перебування в шлюбі сторін, на його ім`я квартири [ADDRESS] , яка також є спільною сумісною власністю сторін. Таким чином, [PERSON] вважає, що оскільки за час перебування її в шлюбі з [PERSON] за спільні сімейні кошти було придбано майно не тільки на її ім`я, а і на ім`я Позивача за первісним позовом, то доцільним є в даному судовому процесі і спільний розгляд, в порядку поділу спільного майна подружжя, питання про визнання за [PERSON] права власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею - 27,00 кв.м. та житловою площею - 13,30 кв.м. На підставі вище наведеного, позивач за зустрічним позовом просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею - 27,00 кв.м. та житловою площею - 13,30 кв.м. та стягнути на її користь понесені судові витрати. 15.08.2023 року представником позивача за первісним позовом через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому остання визнала позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на частину квартир та частину нежитлового приміщення в порядку розподілу спільного майна подружжя, відмовити [PERSON] у стягненні судових витрат; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витратити у зв`язку із розглядом даної справи. 20.09.2023 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на позов, згідно якого останній визнав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу. 20.09.2023 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про зміну позовних вимог в частині судових витрат, згідно якого останній визнав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд вирішити питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу. 10.10.2023 року до суду від представника відповідача за первісним позовом надійшло заперечення на заяву про зміну позовних вимог в частині судових витрат, згідно якого останній просив заяву представника позивача за первісним позовом адвоката Антоненка І.Є. про зміну позовних вимог в частині судових витрат від 20.09.2023 року залишити без розгляду та повернути її заявнику, оскільки подана 20.09.2023 року стороною позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом, заява про зміну позовних вимог в частині судових витрат - не передбачена нормами цивільного процесуального законодавства. З даного приводу суду зауважує, що вимоги про стягнення судових витрат не є предметом позову, в той час як питання про розподіл судових витрат вирішується під час ухвалення судового рішення, тобто є обов`язком суду. А відтак суд вважає, що заява представника позивача за первісним позовом про зміну позовних вимог в частині судових витрат підлягає вирішенню судом. 12.10.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 17.10.2023 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача за первісним позовом та відповідача та представника відповідача за зустірчним позовом, згідно якої останній просив розглядати справу за відсутності позивача і представника позивача, позовні вимоги за первісним позовом підтримав повністю, зустрічні позовні вимоги визнав повністю. 22.11.2023 року до суду від представника позивача за зустрічним позовом надійшла заява про стягнення судового збору та вирішення питання витрат на правову допомогу, згідно якої останній просив суд при ухваленні судового рішення у даній цивільній справі стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений нею судовий збір в розмірі 13 420 грн. та 268,40 грн. комісії за послуги банку, а також витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 19 200 грн. 22.11.2023 року до суду від представника позивача за зустрічним позовом надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності, згідно якого згідно якого останній просив розглядати справу за відсутності [PERSON] та її представника, позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити повністю, позовні вимоги первісного позову визнали, а також вирішити питання про стягнення судових витрат. У судове засідання 23.11.2023 року сторони не з`явилися. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідачі за первісним та зустрічним позовами визнали обидва позови у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено судом та визнається сторонами, Судом встановлено, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 14 лютого 2008 року, про що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 19.12.2022 року у справі № 728/1524/22 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили. В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , виданого 12 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим М.В., [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., про що свідчить інформаційна довідка № 321587376 від 01.02.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме маййно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2464, виданого 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Петровою С.М., [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., про що свідчить інформаційна довідка № 321587376 від 01.02.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме маййно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. В період шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2467, виданого 12 серпня 2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Петровою С.М., [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка № 321587376 від 01.02.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме маййно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Крім вище вказаного нерухомого майна, сторонами, за період перебування їх в шлюбі, а саме з 14.02.2008 р. по 19.12.2022 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 14.02.2008 р. серії [NUMBER] за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] було придбано також і однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 27,00 кв.м та житловою площею - 13,30 кв.м. Факт придбання квартири підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.07.2016 р. укладеному між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю.Ю., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2171, номер відомостей про державну реєстрацію речового права - 15520516 від 20.07.2026 р., підстава - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер - 30578514 від 22.07.2016 р. Крім того, судом встановлено, що згідно наданого представником представником відповідача за первісним позовом та наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб № 23 (з перекладом з чеської на українську), прізвище відповідача за первісним позовом [PERSON] змінено на [PERSON] . Сторони здійснити поділ сумісного майна подружжя в добровільному порядку не змогли, у зв`язку з чим виник судовий спір. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на наведене, визнання первісним відповідачем та зустрічним відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення у повному обсязі первісних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину квартир та частину нежитлового приміщення в порядку розподілу спільного майна подружжя та задоволення повністю зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Щодо розподілу витрат на професіну правничу допопомогу. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так з матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Антоненком І.Є., який здійснює свою адвокатську діяльність на підставі свідоцтва № 000507, виданого Радою адвокатів Чернігівської області 28.09.2018 року та [PERSON] був укладений договір про надання правничої допомоги від 30.01.2023 року. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник [PERSON] надав суду копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійсненням ним витрат, необхідних на виконання умов Договору від 30.01.2023 року від 13.02.2023 року та копію квитанції до платжіної інструкції від 13.02.2023 року на суму 10 000 грн. Дослідивши вище вказані документи, суд приходить до висновку про покладення на відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом 10 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, судом встановлено, що між адвокатом Степанчук О.М., яка здійснює свою адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатьскою діяльністю серії КВ № 5920 від 18.05.2017 року, виданого Радою адвокатів м. Києва та [PERSON] був укладений договір про надання правової (правничої допомоги) від 22.06.2023 року. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представник [PERSON] надала суду копію акту виконаних робіт (надання послуг) № 1 від 03.09.2023 року на суму 12 700 грн, акту виконаних робіт (надання послуг) № 2 від 20.11.2023 року на суму 6 500 грн. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Виходячи з вищевказаного, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з обставин даної справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та покладення на відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Також з огляду на задоволення судом первісного та зустрічного позову у зв`язку з визнанням позовів, суд вирішив не стягувати з жодної з сторін 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу у даній справі шляхом їх взаємного зарахування. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом сплачено кожним по 13 420 грн. судового збору за подання первісної та зустрічної позовної заяви. Враховуючи визнання відповідачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом позовів, суд вирішив в порядку ч. 1 ст. 142 ЦПК України повернути [PERSON] та [PERSON] по 6 710 грн судового збору (50 % від 13 420 грн) з державного бюджету. Також з огляду на задоволення судом первісного та зустрічного позову у зв`язку з визнанням позовів выдповыдача, суд вирішив не стягувати з жодної з сторін решту судового збору (6 710 грн судового збору за подання первісної позовної заяви та 6 710 грн за подання зустрічної позовної заяви) шляхом взаємного зарахування. Крім того, представник позивача за зустрічним позовом просила суду стягнути з відповідача за зустрічним позовом 268,40 грн комісії банку при сплаті судового збору. Щодо наведеного суд виснував наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини другої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При цьому, банківська комісія - це грошові суми, що списуються з рахунків клієнтів як плата за обслуговування рахунку або за надання спеціальних послуг. Банківська комісія береться також за оплату чеків, розміщення депозитів, виконання постійних доручень, пряме дебатування. З огляду на вказане суд вважає, що стягненню на користь позивача за зустрічним позовом підлягають виключно судові витрати без врахування комісії, оскільки банк було обрано нею самостійно, та банківська комісія за своєю суттю не є частиною судового збору чи судовими витратами, який встановлюється державою відповідним нормативно-правовим актом та є обов`язковим до сплати. Комісію за обслуговування було стягнуто обраним позивачем за зустрічним позовом банком за надання йому банківської послуги. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.01.2023 року у справі № 523/12032/18. Враховуючи викладене,

Outcome: approved