Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У зв`язку з тим, що вона після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , звернулася 04 травня 2020 року до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. із заявою про прийняття спадщини, а 17 червня 2020 року під час ознайомлення зі спадковою справою № 226/2019 їй стало відомо про те, що її батько 14 грудня 2011 року уклав на користь її брата [PERSON] , відповідача у справі, Спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2-1754, згідно якого відчужувач передає після своєї смерті у власність набувача житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , а також Спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2-1756, згідно якого відчужувач передає після своєї смерті у власність набувача земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - площею 0,2500 га та ведення особистого селянського господарства - площею 0,3491 га, кадастровий номер 5624684700:02:000:0019 і 5624684700:02:000:0018, розташовану в с.Боянівка Рівненського району Рівненської області, вважаючи, що батько не мав права укладати такі спадкові договори, оскільки нерухоме майно, що було предметом таких договорів було спільним майном подружжя і йому одноособово не належало, позивачка звернулася до суду із позовом і просить визнати вищевказані спадкові договори недійсними. \~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала і суду пояснила, що вона проживала у житловому будинку в [ADDRESS] \~разом зі\~своїми батьками аж до їх смерті, оплачувала за світло і надавала допомогу по господарству. Всі в сім`ї знали, що для брата [PERSON] будується новий будинок, а для неї залишиться батьківська хата, що належала батькам на праві спільної сумісної власності, де окрім неї та батьків проживали і її чоловік та син. Десь із початку 2000-х років брат [PERSON] у батьківському будинку не проживає, оскільки переселився до нового будинку, який спочатку був зареєстрований на батька, а в подальшому батько подарував його брату. Після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак через те, що її син потрапив у ДТП і на лікування були потрібні значні кошти, вона не отримувала свідоцтво про право на спадщину після смерті матері. Після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , вона звернулася до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. із заявою про прийняття спадщини і після ознайомлення із матеріалами спадкової справи їй стало відомо про наявність спадкових договорів, укладених 14 грудня 2011 року між її батьком [PERSON] та братом [PERSON] , про які батько за життя їй не розповідав. Вважає, що батько з доброї волі не укладав би таких договорів, а брат скориставшись тим, що батько зловживав спиртними напоями, обманним шляхом схилив його до укладення таких спадкових договорів з метою отримання всього нерухомого майна. Вказала, що на даний час брат чинить їй перешкоди в користуванні будинком. Зважаючи на це просила позов задоволити і визнати спадкові договори недійсними. \~ \~ \~ \~Представник позивачки [PERSON] , адвокат Філатова А.В., в судовому засіданні позов та пояснення позивачки підтримала, суду пояснила, що при посвідченні спадкових договорів нотаріус не врахувала ту обставину, що нерухоме майно, стосовно якого вони були укладені, належало батькам позивачки та відповідача на праві спільної сумісної власності і після смерті матері, її частка була успадкована позивачкою. Таким чином, відчужувачу [PERSON] на момент укладення спадкових договорів не належала ціла частка в нерухомому майні. При цьому нотаріус не перевірила чи наявна спадкова справа після смерті дружини відчужувача, не з`ясувала коло спадкоємців, а тому посвідчуючи спадкові договори вона діяла в порушення вимог законодавства. З цих підстав просить позов задоволити і визнати спадкові договори недійсними. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] , адвокат Рудика С.Ю., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що за матір`ю сторін на праві власності не було зареєстровано жодного нерухомого майна. Вона розуміє, що житловий будинок є спільною власністю подружжя і ніхто не заперечує тієї обставини, що позивачка [PERSON] могла б успадкувати 1/6 частку житлового будинку після смерті матері, якби вчасно оформила свої спадкові права, однак свідоцтва про право на спадщину після смерті матері до позовної заяви не додано. Правовстановлюючі документи на право власності на житловий будинок і на земельні ділянки засвідчують, що одноособовим власником вказаного майна був [PERSON] , а тому у нотаріуса були всі законні підстави для посвідчення спадкових договорів. Крім того, приватизація земельної ділянки [PERSON] була здійснена після смерті дружини [PERSON] . Таким чином при посвідчені спадкових договорів ніякі закони чи права третіх осіб не були порушені нотаріусом, а тому просить відмовити у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] суду дала покази, що є сестрою сторін, а їхні батьки - [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 1954 року. У них було п`ятеро дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . У [PERSON] були погані відносини з батьками. Їхня матір померла в неї в квартирі, оскільки вона за нею доглядала. Через деякий час після смерті матері, у 2011 році батько зібрав їх всіх, окрім [PERSON] , яка не забажала прийти, і повідомив, що за ним буде доглядати [PERSON] , оскільки він живе поряд, а тому для нього в подальшому і дістанеться житловий будинок. Тоді ж було вирішено укласти такі спадкові договори. Їй було відомо про вчинення такої нотаріальної дії, однак присутньою при цьому вона не була. Батька до нотаріуса відвозив [PERSON] . Вона була згідна із волею батька і такими умовами спадкового договору, оскільки брат дійсно доглядав за батьком, організовував похорон, а вона лише періодично приїздила навідати батька. Десь весною 2012 року вона повідомила [PERSON] про те, що були укладені такі спадкові договори, при цьому [PERSON] почала говорити, що всі вони хочуть вигнати її із частини будинку, в якій вона проживала із чоловіком та сином. Однак її ніхто не виганяє із будинку, вона як жила там, так і буде жити, хоча брат пропонував їй викупити його частку. Крім того, зазначила, що [PERSON] досить часто випиває. Коли її син потрапив у ДТП, то сама вона готувала йому їсти, інша сестра купувала ліки, а [PERSON] приїхала до сина у лікарню лише на четвертий день. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] суду дала покази, що їх батько вирішив залишити після смерті все майно для їх брата [PERSON] , оскільки він дійсно постійно доглядав за ним. Ріта відвідувала батька частіше, а вона рідше приїздила. У 2011 році вони всі разом збиралися, але [PERSON] не було, так як у неї були погані стосунки із батьками. Тоді вони обговорювали укладення спадкових договорів і про такі договори всі знали. Батько їй раніше розказував, що після того як [PERSON] вийшла заміж, матір дала для неї окрему кімнату у будинку, а коли її син потрапив у ДТП, то їй дали ще одну кімнату. [PERSON] , коли він потрапив у лікарню, опікувалися її сестри [PERSON] та [PERSON] . Сама ж [PERSON] приїздила в лікарню, але що вона привозила сину їй не відомо. Вказала, що ні в кого і думки не було виселяти [PERSON] із будинку, а про укладення спадкових договорів [PERSON] ще за життя розповідав батько. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв, що долучені до позовної заяви. Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00027054378 від 16 липня 2020 року, 22 вересня 1954 року виконавчим комітетом Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області було укладено шлюб між батьками позивачки - [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Ровенської районної ради народних депутатів Ровенської області 20 січня 1989 року, житловий будинок по [ADDRESS] зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 26.05.2020 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Згідно копії довідки № 76 виданої Олександрійською сільською радою Рівненського району Рівненської області 21.02.2020 року, [PERSON] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та постійно проживала до дня смерті в житловому будинку [ADDRESS] та мала склад сім`ї: чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] та четверо внуків. Після смерті матері [PERSON] , відкрилася спадщина на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] і позивачка [PERSON] єдина із спадкоємців першої черги подала до Рівненської районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини від 19 вересня 2006 року, що підтверджується архівною довідкою від 28.01.2019 року № 54/01-24 та копією матеріалів спадкової справи № 718. Свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] не видавалося. 14 грудня 2011 року між [PERSON] , як відчужувачем, та [PERSON] , як набувачем, був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2-1754, згідно якого відчужувач передає після своєї смерті у власність набувача житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Крім того, 14 грудня 2011 року між [PERSON] , як відчужувачем, та [PERSON] , як набувачем, був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. і зареєстрований в реєстрі за № 2-1756, згідно якого відчужувач ( [PERSON] ) передає після своєї смерті у власність набувача ( [PERSON] ) земельну ділянку загальною площею 0,6041 га, яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - площею 0,2500 га та ведення особистого селянського господарства - площею 0,3491 га, кадастровий номер 5624684700:02:000:0019 і 5624684700:02:000:0018, розташовану в с.Боянівка Рівненського району Рівненської області. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 29.01.2020 року Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (мЛьвів). Після смерті батька [PERSON] , [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. із заявою про прийняття спадщини від 04 травня 2020 року, про що свідчать копії матеріалів спадкової справи № 226/2019. Згідно законодавства, що діяло на момент виникнення правовідносин, зокрема ст.ст.22, 23 Кодексу законів про шлюб та сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Таким чином, у суду не виникло сумніву у тому, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] належав на праві спільної сумісної власності батькам сторін - [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 1954 року, незважаючи на те, що правовстановлюючий документ, а саме: Свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 20.01.1989 року було видано на ім`я [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаного житлового будинку і ця частина житлового будинку підлягала спадкуванню між спадкоємцями першої черги - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були зареєстровані разом зі спадкодавицею на час відкриття спадщини відповідно до ст.ст.1216-1223, 1258, 1261, 1268-1270 ЦК України. Як передбачено ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). За змістом ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти лише щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.ч.1-5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.16 ЦК України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За таких обставин, суд приходить до переконання, що при посвідченні оспорюваних спадкових договорів державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. не було перевірено, чи відповідає зміст угоди, що посвідчується, вимогам закону і не враховано, що нерухоме майно, яке є предметом таких договорів належало подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, після смерті [PERSON] її частка у майні, що є спільною сумісною власністю, фактично була успадкована, а [PERSON] , укладаючи від свого імені спадкові договори не був одноосібним власником майна, що є предметом спадкових договорів. Таким чином, суд дійшов до переконання, що в зв`язку із укладенням спадкових договорів, були порушені права позивачки на успадкування частки в майні, що належала її матері [PERSON] . Що стосується заяви відповідача [PERSON] від 17 серпня 2021 року про застосування строків позовної давності, то суд виходить із наступного. Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки., а ч.1 ст.261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог ч.ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 липня 2019 року по справі № 274/6230/14-ц, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Враховуючи, що достеменно встановити дату, коли позивачці стало відомо про укладення спадкових договорів неможливо, вказану обставину не вдалося з`ясувати ні з показів свідків, ні із жодних інших доказів, тому суд погоджується із твердженнями позивачки про те, що їй стало відомо про укладення спірних спадкових договорів лише після ознайомлення із матеріалами спадкової справи, що була заведена після смерті батька [PERSON] - [INFO] . Крім того, позивачкою подано даний позов до суду 03 серпня 2020 року, що свідчить про те, що вона, дізнавшись про порушення своїх прав відразу ж звернулася із вказаним позовом до суду, а тому суд приходить до переконання, що строки позовної давності в даному випадку не порушені. Таким чином, заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання недійсними спадкових договорів відповідають способу захисту, визначеному законом, і, відповідно, закону не суперечать, а отже позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а позов є таким, що підлягає до задоволення. В зв`язку з задоволенням позову, відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути судові витрати, а саме: судовий збір, який не був сплачений позивачкою при подачі позову до суду і сплата якого була їй відстрочена до ухвалення рішення судом. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved