Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

Заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Улінця Ігоря Олеговича, в інтересах держави в особі Макарівської селищної ради (далі - позивач) з урахуванням заяви про зміну предмету позову, звернулася до суду з позовом до Бучанської районної державної адміністрації Київської області (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), про визнання недійсними розпорядження, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням земельними ділянками. В обгрунтування позову позивач вказав, що листом Макарівської районної державної адміністрації №6-15-6/2260 від 08.11.2005 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] та [PERSON] . Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 07.06.2006 № 474 [PERSON] затверджено проект землеустроїв щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,9007 га та [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,9399 га для ведення особистого селянського господарства на території Забуянської сільської ради Макарівського району. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримав державний акт серії ЯД № 651608 від 16.08.2006 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 загальною площею 1,9007 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Забуянської сільської ради Макарівського району. Разом з тим, відповідно до листа ПП «Яран і К» № 282 від 26.02.2019, установлено, що земельна ділянка із кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 на момент прийняття вищевказаного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації та станом на даний час, частково накладається на землі водного фонду, а саме прибережну захисну смугу річки Гульва. Площа накладення становить 1,0800 га. Зазначена інформація підтверджується схемами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, виготовленими ПП «Яран і К», та інформацією Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського. [PERSON] було здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 загальною площею 1.9007 га на 5 земельних ділянок з кадастровими номерами: ? 3222782300:14:004:0002 площею 0.9839 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57856945 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0003 площею 0.0346 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57857816 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0006 площею 0.4487 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57859560 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0004 площею 0.1398 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57858814 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0005 площею 0.2937 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57859297 від 26.04.2021). Вказаний факт підтверджується заявою [PERSON] про поділ земельної ділянки та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Позивач вважає, що розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 07.06.2006 № 474, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельну ділянку [PERSON] для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області та видані на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку суперечать вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 58, 59, 60, 61 Земельного кодексу України, ст. ст. 86, 88, 89 Водного кодексу України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним та скасуванню судом в порядку, передбаченому ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України. Здійснення Макарівською районною державною адміністрацією Київської області розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. Зважаючи на те, що спірні землі до моменту передачі їх у власність відповідачам, відносились до земель водного фонду, Макарівська районна державна адміністрація не мала права ними розпорядитись. Таким чином, спірні землі вибули із власності держави поза волею останньої, оскільки уповноважений державою орган відповідного рішення не приймав. Враховуючи викладене, позивач, просила суд: Визнати недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації №474 від 07.06.2006 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Забуянської сільської ради» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області. Усунути перешкоди у здійсненні Макарівською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками комунальної власності водного фонду шляхом скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.04.2021 з індексними номерами № 57856945, № 57857816, № 57859560, № 57858814, № 57859297 із скасуванням державної реєстрації права [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами: кадастровий номер 3222782300:14:004:0002, 3222782300:14:004:0003, 3222782300:14:004:0006, 3222782300:14:004:00047, 3222782300:14:004:0005. Усунути перешкоди у здійсненні Макарівською селищною територіальною громадою Бучанського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками комунальної власності водного фонду: - кадастровий номер 3222782300:14:004:0002 площею 0.9839 га; - кадастровий номер 3222782300:14:004:0003 площею 0.0346 га; - кадастровий номер 3222782300:14:004:0006 площею 0.4487 га; - кадастровий номер 3222782300:14:004:0004 площею 0.1398 га; - кадастровий номер 3222782300:14:004:0005 площею 0.2937 га, шляхом їх повернення з незаконного володіння [PERSON] на користь Макарівської селищної територіальної громади Бучанського району Київської області. Стягнути з відповідачів сплачений при подачі позову судовий збір. Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області від 17.07.2020 року даний позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.09.2020 року, яке неодноразово відкладалося, встановлено відповідачам 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України (а.с. 98-99). Ухвалою суду від 08.02.2023 року замінено особу, в інтересах якої подано заяву - Київська обласна державна адміністрація на її правонаступника територіальну громаду Макарівська селищної ради та залучено у якості правонаступника відповідача Макарівської районної державної адміністрації Київської області - Бучанську районну державну адміністрацію Київської області (а.с. 221 ). Ухвалою суду від 06.11.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 17.11.2023 року, яке неодноразово відкладалося. В судовому засіданні прокурора Макарівського відділу Києво-Святошинської окружної прокуратури Ілюшенко К.В. позов підтримала, та просила задовольнити з підстав наведених в ньому. В судове засідання відповідачі не з`явились належним чином повідомленні, причини неявки суду неповідомили. Вислухавшим сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що листом Макарівської районної державної адміністрації №6-15-6/2260 від 08.11.2005 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] та [PERSON] . Розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 07.06.2006 № 474 [PERSON] затверджено проект землеустроїв щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,9007 га та [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,9399 га для ведення особистого селянського господарства на території Забуянської сільської ради Макарівського району. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] отримав державний акт серії ЯД № 651608 від 16.08.2006 на право власності на земельну ділянку із кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 загальною площею 1,9007 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Забуянської сільської ради Макарівського району. Відповідно до листа ПП «Яран і К» № 282 від 26.02.2019, установлено, що земельна ділянка із кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 на момент прийняття вищевказаного розпорядження Макарівської районної державної адміністрації та станом на даний час, частково накладається на землі водного фонду, а саме прибережну захисну смугу річки Гульва. Площа накладення становить 1,0800 га. Зазначена інформація підтверджується схемами накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду, виготовленими ПП «Яран і К», та інформацією Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського. [PERSON] було здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 загальною площею 1.9007 га на 5 земельних ділянок з кадастровими номерами: ? 3222782300:14:004:0002 площею 0.9839 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57856945 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0003 площею 0.0346 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57857816 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0006 площею 0.4487 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57859560 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0004 площею 0.1398 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57858814 від 26.04.2021); ? 3222782300:14:004:0005 площею 0.2937 га (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57859297 від 26.04.2021). Вказаний факт підтверджується заявою [PERSON] про поділ земельної ділянки та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Згідно письмових заперечень представника відповідачів адвоката Живаги О.В. встановлено, що під час проведення підготовчого засідання адвокатом вказувалося на неможливість разом із відзивом подати певні докази (документи), які на той час ще не були видані органом держгеокадастру та відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки тривало проведення державної реєстрації. На той час документація землеустрою, витяги з державного земельного кадастру та правовстановлюючі документи щодо проведення розподілу спірної земельної ділянки та формування окремих п`ять земельних ділянок отримані адвокатом у відділі реєстрації та можуть подані до справи. У процесі розподілу земельної ділянки, яка була предметом спору та частково накладалася на землі захисної прибережної смуги, було утворено окремі земельні ділянки із відповідними координатами та проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на новоутворені земельні ділянки. Із обставин позову та спору стає очевидним, що не вся земельна ділянка передана у власність [PERSON] перебуває у перетинанні із землями захисної прибережної смуги річки. Отже, та частина землі, яка не доходить до цієї межі, перебуває у власності [PERSON] законно, оскільки його вини у виникненні таких накладань не встановлено. При цьому, у результаті розподілу земельної ділянки було окремо виділено земельну ділянку площею 0,9839 га із кадастровим номером 3222782300:14:004:0002. яка повністю накладається на землі захисної прибережної смуги річки Гульва. Таким чином стає очевидним, що вилученню із власності [PERSON] підлягає саме ця земельна ділянка. Враховуючи вищезазначене вважає, що хоч на даний час спір фактично не вирішено, однак предмет спору за первісним позовом (земельна ділянка із накладанням) припинив існування, тому у такому змісті і вигляді позовні вимоги прокуратури мають бути відхилені судом. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить також з наступного. Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України, усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки). Частиною першою ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок. Статтею 84 Земельного кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Таким чином, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Так, згідно з приписами ст. ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст. ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, а також будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Ширина прибережних захисних смуг визначена ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України та становить для для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів від урізу води. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. За ст. ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обгрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену - 25 метрову зону від урізу води. Статтею 59 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність та п`ять випадків, коли їх може бути передано в користування. Слід зазначити, що можливість передачі у приватну власність земель водного фонду для ведення особистого селянського господарства законом взагалі не передбачена. Таким чином, спірні земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства та індивідуального садівництва передані за рахунок земель водного фонду, що суперечить нормам закону. Більше того, ст. 60 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що прибережні захисні смуги природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво, а також будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до і Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватись судами України. Крім цього, згідно ст. ст. 22, 23, 33 Земельного кодексу України громадянам для ведення особистого селянського господарства повинні надаватись виключно землі сільськогосподарського призначення, а не водного фонду. Такі правові висновки міститься у постановах Верховного Суду України від 13.11.13 у справі № 6-123ц 13, від 14.05.2014 у справі № 6-35цс14 та від 02.07.14 № 6-81 цс14. Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно до ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Також, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, держава як власник спірного майна делегувала органу державної вдали повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу, які .повідають вимогам законодавства та інтересам держави. Таким чином, здійснення Макарівською районною державною адміністрацією Київської області розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 388 ЦК України дає підстави для витребування державою її майна від добросовісного набувача. Такі висновки підтверджуються правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, акти інших посадових осіб, які призначаються ними, можуть бути оскаржені в судовому порядку відповідно до закону. Таким чином законом передбачено єдиний судовий порядок оскарження незаконних розпоряджень місцевих державних адміністрацій. Варто також зазначити, що прийняттям вказаного вище розпорядження та відведенням у приватну власність громадян земель водного фонду порушено інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації з наступних підстав. Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання. Положеннями ч. 4 цієї ж статті установлено, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Статтею 84 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень), визначалось, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрації відповідно до закону. Виходячи із вищевикладених норм законодавства та аналізуючи положення ст. ст. 50 та 122 Земельного кодексу України єдиним органом, який вділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду у порядку, передбаченому земельним кодексом України є Київська обласна державна адміністрація. За таких обставин, у даному позові від імені держави в якості позивача визначено Київську обласну державну адміністрацію, як органу в особі держави, поза волею якого спірні землі вибули з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Зважаючи на те, що спірні землі до моменту передачі їх у власність відповідачам, відносились до земель водного фонду, Макарівська районна державна адміністрація не мала права ними розпорядитись. Таким чином, спірні землі вибули із власності держави поза волею останньої, оскільки повноважений державою орган відповідного рішення не приймав. Але, земельної ділянки з кадастровим номером 3222782300:12:004:0001 загальною площею 1.9007 га була поділена на 5 земельних ділянок. При цьому, у результаті розподілу земельної ділянки було окремо виділено земельну ділянку площею 0,9839 га із кадастровим номером 3222782300:14:004:0002. яка повністю накладається на землі захисної прибережної смуги річки Гульва. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право вернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, окрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України ) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно тактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від у справі № 487/10128/14-ц висловила правовий висновок про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Аналогічні висновки висвітлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/ 13-ц, у пункті 49 постанови від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих сторонами доказів на підтвердження своїх обгрунтувань та заперечень у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині усунення перешкод у здійсненні Макарівською селищною радою Бучанського району Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду. Щодо судових витрат у даній справі слід вказати наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Київської області підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 6 081,00 грн.

Outcome: partial