Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.07.2019 ним було подано позов до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь [PERSON] моральну шкоду в сумі, яка буде визначена після проведення судово-психологічної експертизи. Позивач, з урахуванням висновку судової психологічної експертизи від 30.06.2020, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на свою користь моральну шкоду в сумі 135000,00 грн. та здійснити розподіл судових витрат. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05.11.2020 по справі № 552/4253/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Постановою апеляційного суду від 21.12.2020 рішення Київського районного суду м. Полтави від 05.11.2020 по справі №552/4253/19 скасовано, ухвалено нове рішення. Позов [PERSON] , задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь [PERSON] 1000 грн. моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю слідчих Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції 1 Головного управління Національної поліції в Полтавській області. У січні 2021, в інтересах позивача подано касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 21.12.2020 та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 29.12. 2020. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 27.01.2021 по справі №552/4253/19 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 21.12.2020 та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 29.12.2020 у справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування. Проте, бездіяльність органу досудового розслідування триває та виникли нові обставини, які підтверджують таку бездіяльність. Тому, позивач вважає, що йому завдано моральну шкоду органом досудового розслідування, який проводить розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014 у розмірі 600 000 грн яка підлягає стягненню на його користь, окрім того, просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. 23.03.2021ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 23.05.2022 представником ГУНП в Полтавській області Людмилою Пуніною було подано відзив, в якому зазначено, що позивачем не подано суду жодного належного і допустимого доказу на обґрунтування того, що при здійсненні досудового розслідування було спричинено тривалий психологічний дискомфорт чи штучне обмеження у плануванні можливостей, погіршилась його репутація, та загалом, завдало певної моральної шкоди. Окрім цього, на думку представника відповідача позивачем не надано суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою, як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди. Відтак, представник ГУ НП в Київській області просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Разом з тим, зазначила, що заявлена сума витрат на правову допомогу в розмірі 30000 грн є завищеною та необґрунтованою. Ухвалою суду від 24.05.2023 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, просив здійснювати розгляд за його відсутності Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, допитавши свідків, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 29.07.2019 позивачем подано позов до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь [PERSON] моральну шкоду в сумі, яка буде визначена після проведення судово-психологічної експертизи. Позивач, з урахуванням висновку судової психологічної експертизи від 30.06.2020, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на свою користь моральну шкоду в сумі 135000,00 грн. та здійснити розподіл судових витрат. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05.11.2020 у справі №552/4253/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Постановою Полтавського апеляційного суду від 21.12.2020 рішення Київського районного суду м. Полтави від 05.11.2020 у справі №552/4253/19 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] , задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь [PERSON] 1000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю слідчих Головного управління Національної поліції в Полтавській області та Відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції 1 Головного управління Національної поліції в Полтавській області. У січні 2021, в інтересах позивача подано касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 21.12.2020 та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 29.12.2020. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 27.01.2021 по справі №552/4253/19 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 21.12.2020 та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 29.12. 2020 у справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування. Як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що йому завдано моральну шкоду органом досудового розслідування, який проводить розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014 та обґрунтовує це тим, що 29.05.2014 до Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 28.05.2014 близько 17-00 год. невідома особа, перебуваючи в [ADDRESS] , нанесла йому тілесні ушкодження. Цього ж дня, за вказаним повідомленням, розпочато кримінальне провадження № 12014170020001027 з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. Отже, у відомстві СВ відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції Головної управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ВП №1) на досудовому розслідуванні перебуває кримінальне провадження №12014170020001027 від 29.05.2014, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, в якому позивач визнаний потерпілим. Процесуальне керівництво, у даному кримінальному провадженні, здійснюється Полтавською місцевою прокуратурою. Так, слідчий органу досудового розслідування ВП №1, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014, чотири рази приймав рішення про закриття даного кримінального провадження у формі постанови. Вказані процесуальні рішення слідчого про закриття кримінального провадження №12014170020001027 від 29.05.2014, а саме: постанову слідчого Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області Костенко А. В. від 11.07.2014; постанову заступника начальника СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 30.01.2015; постанову слідчого СВ відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області Дорошенка Д. А. від 07.11.2017; постанову слідчого СВ відділення поліції №1 Полтавського відділу поліції ГУ НІ в Полтавській області Пугіна С. Є. від 28.05.2019 було оскаржено до суду. За результатами розгляду скарг, слідчим суддею постановлені ухвали про скасування перелічених постанов, зокрема, ухвалами Київського районного суду м. Полтави 6.07.2014 (справа № 552/4922/14-к), від 04.01.2018 (справа №552/8451/17), від 14.06.2019 (справа №552/1285/18) та ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30.01.2015 (справа №552/6500/15-к), для продовження проведення слідчих дій. Обґрунтовуючи свої рішення, суд виходив з того, що вимоги щодо всебічного повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки всіх зібраних та перевірених доказів дотримані не були, висновок про відсутність складу кримінального правопорушення базується на показаннях частини свідків, при цьому не надано оцінку викривальним показанням інших свідків та іншим, крім показань свідків, доказам. Водночас, потерпілим неодноразово подавались клопотання про допит свідків та проведення слідчих дій, але слідчим дані клопотання не розглядались, у зв?язку з чим потерпілий, через адвоката, постійно звертався до слідчого судді для оскарження протиправних дій та бездіяльності слідчого ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014. Так, 09.12.2016 ухвалою Київського районного суду м. Полтави (справа №552/6862/16-к) зобов`язано слідчого ВП№1 допитати ряд свідків. 16.02.2018 на ім?я начальника слідчого відділу ВП №1, потерпілим, через канцелярію, заявлено клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та зняття фотокопій. Однак, відповіді за результатами розгляду клопотання не надходило, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із скаргою. 07.03.2018 слідчий суддя Київського районного суду м. Полтави виніс ухвалу, якою зобов`язав слідчого СВ ВП №1, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014 розглянути клопотання потерпілого від 16.02.2018 та за наявності відповідних підстав задовольнити його, а у разі відмови у його задоволенні винести вмотивовану постанову, копію якої вручити для можливого оскарження. 03.05.2018 ухвалою слідчого судді визнано, що мала місце бездіяльність слідчого СВ відділення поліції № 1 Полтавського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні N? 12014170020001027 від 29.05.2014, яка полягає у нездійсненні слідчим процесуальної дії, яку він зобов`язаний вчинити у визначений ст. 220 КПК України строк. Зобов`язано останнього розглянути клопотання потерпілого від 30.03.2018 та за наявності відповідних підстав задовольнити його, а у разі відмови у його задоволенні винести вмотивовану постанову, копію якої вручити йому для можливості оскарження. 11.12.2018 ухвалою Київського районного суду м. Полтави визнано, що мала місце бездіяльність слідчого ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні N? 12014170020001027 від 29.05.2014, яка полягає в недотриманні вимог ст. 9 КПК України та невиконання ухвали Київського районного суду м. Полтави по справі №552/6862/16-к від 09.12.2016, а саме не проведені допиту свідків та працівників поліції, які оглядали відеозапис з камер спостереження 28.05.2014. Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, який проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014, в триденний строк з моменту отримання даної ухвали надати до Київського районного суду м. Полтава звіт про виконання ним ухвали слідчого судді від 09.12.2016 по справі №552/6862/16-к, про що також повідомити потерпілого в зазначений строк. 09.04.2019 до Київського районного суду м. Полтави подано скаргу на бездіяльність слідчого ВП №1 щодо не розгляду клопотання. 23.04.2019 скаргу задоволено, зобов`язано слідчого ВП №1 розглянути клопотання адвоката потерпілого від 27.03.2019 та надати до суду звіт про виконання ухвали слідчого судді, про що також повідомити потерпілого. 18.06.2019 адвокат позивача звернувся в інтересах потерпілого до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на рішення слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області від 06.05.2019 про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих дій. 03.07.2019 скаргу задоволено, зокрема, постанову слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Пугіна С. Є. від 06.05.2019 по кримінальному провадженню №12014170020001027 від 29.05.2014 скасовано. Зобов`язано слідчого СВ ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області Пугіна С. Є. розглянути належним чином клопотання сторони потерпілого від 27.03.2019 в частині призначення дати та часу для проведення допиту [PERSON] , організації належного виконання даного заходу та повідомлення сторони потерпілого для можливості бути присутнім під час реалізації цієї процесуальної дії. Окрім того, 09.01.2019 до Октябрського районного суду м. Полтави подано скаргу на постанову прокурора Полтавської місцевої прокуратури про відмову в задоволенні скарги, щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014170020001027 від 29.05.2014. 16.01.2019 ухвалою слідчого судді скаргу задоволено. Скасовано постанову заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області від 10.12.2018 про відмову у задоволенні скарги адвоката, поданої в інтересах потерпілого, щодо недотримання розумних строків час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014170020001027 від 29.05.2014, та зобов?язано прокурора Полтавської місцевої прокуратури або його заступника розглянути та прийняти обґрунтоване рішення по скарзі адвоката, поданої в інтересах потерпілого, щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014. 24.01.2019 заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області виніс постанову про задоволення скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014. 28.10.2020 адвокатом, в інтересах потерпілого, засобами поштового зв?язку до ВП № ПВП ГУ НП в Полтавській області заявлено клопотання в порядку ст. 220 КПК України, якому останній просив повідомити термін закінчення досудового розслідування, які процесуальні дії для цього необхідно провести, строки їх виконання та проінформувати чи проведено допит [PERSON] . Однак, відповіді за результатами розгляду клопотання сторона потерпілого не отримала, тому адвокат звернувся в інтересах [PERSON] до слідчого судці Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ ВП № 1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, що проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014170020001027 від 29.05.2014. 13.11.2020 ухвалою слідчого судді скаргу задоволено. Визнано, що мала місце бездіяльність уповноваженої особи ВП №1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області, у провадженні перебувають матеріали кримінального провадження N? 12014170020001027 від 29.05.2014, щодо не розгляду клопотання потерпілого [PERSON] від 28.10.2020, в порядку ст. 220 КПК України та зобов?язано уповноважену особу розглянути клопотання потерпілого [PERSON] від 28.10.2020, в порядку ст. 220 КПК України. 10.02.2021 адвокатом, в інтересах [PERSON] , в черговий раз, до ВП №1 ПІВП ГУ НП в Полтавській області подано клопотання в порядку ст. 220 КПК України, в якому останній просив повідомити про хід досудового розслідування, а також надати матеріали досудового розслідування для ознайомлення, попередньо узгодивши дату по телефону, з метою уникнення будь-яких затримок внаслідок поштового пересилання, відповідь за результатами. Однак, відповіді за результатами розгляду клопотання сторона потерпілого не отримала. Тому, адвокат звернувся в інтересах [PERSON] до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи ВП №1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області, провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014. 04.03.2021 ухвалою слідчого суді скаргу задоволено. Визнано, що мала місце бездіяльність уповноваженої особи ВП N?1 Полтавського РУП ГУ НП в Полтавській області, провадженні перебувають матеріали кримінального провадження №12014170020001027 від 29.05.2014, щодо не розгляду клопотання адвоката в інтересах потерпілого [PERSON] від 10.02.2021, в порядку ст. 220 КПК України. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину. Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, швидкість розслідування, участь родичів загиблих та незалежність слідства. Згідно з частиною 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2020 у справі № 686/25718/19 (провадження № 61-7697св20), від 30.12.2020 у справі № 482/48/19 (провадження № 61- 11020св20). Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем неодноразово оскаржувалась бездіяльність слідчого, наявність якої встановлена судовими рішеннями, зокрема, такими ухвалами (справа 552/1285/18), від 11.12.2018 (справа №552/1285/18), від 13.11.2020 (справа №552/1285/18) та від 04.03.2021 (справа N?552/1285/18), а також підтверджена постановою Полтавської місцевої прокуратури від 24.01.2019 про задоволення скарги щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12014170020001027 від 29.05.2014. Судовим розглядом встановлено, що досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні триває, підозра жодній особі оголошена не була, остаточне рішення не прийнято. А отже, позивачу тривалий час доводилося захищати свої порушені права, в тому числі постійно оскаржувати бездіяльність слідчих щодо не вирішення його клопотань, заявлених під час кримінального провадження з метою проведення слідчих дій, необхідністю доводити свої права та виходячи із конкретних обставин справи і наслідків, що наступили для позивача, який зазнав душевних страждань внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових та службових осіб органів поліції, останньому завдано моральну шкоду. Наведені обставини свідчить про відсутність контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні керівництвом місцевої прокуратури та відомчого контролю керівництвом органу досудового розслідування. Такими діями позивачу завдано моральну шкоду, що також підтверджується висновком від 30.06.2020 судової психологічної експертизи, виконаної експертами Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса. Відповідно до якого вказано, що [PERSON] , у зв?язку з бездіяльністю органу досудового розслідування, завдані тривалі моральні страждання та визначено орієнтовний розмір на її відшкодування в розмірі 27 мінімальних заробітних плат, що на 2021 рік орієнтовно становить 162000,00 грн. (27 *6000,00 грн.). На думку позивача, розмір моральної шкоди визначений в ході проведення експертизи є занижений відносно душевних страждань, які йому заподіяні та продовжують заподіюватися внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових та службових осіб органів поліції ще з травня 2014 року. Натомість, він, позивач, вважає, що йому завдано моральної шкоди у розмірі 600000 грн. оскільки розслідування кримінального провадження здійснюється вже більше п`яти років. У постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03.02 2021 у справі № 362/15/16-ц, від 21.07.2021 у справі № 646/7015/19, від 01.12.2021 у справі № 308/14232/18, від 23.02.2022 у справі №646/5368/19. При розгляді даної справи суд ураховує, що внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, неодноразового протиправного закриття кримінального провадження, позивач був змушений докладати додаткових зусиль щодо відновлення її прав, що безумовним чином призвело до завдання їй моральної шкоди. При цьому, суд також зазначає, що за дії та бездіяльність державних органів відповідальність покладається саме на державу, а не безпосередньо на орган, що допустив порушення. Щодо визначення розміру моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач просив компенсувати моральну шкоду у розмірі 600000 грн, виходячи з тривалого розслідування кримінального провадження, що триває понад п`яти років. Однак, суд не може погодитися із заявленим позивачем розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень статей 23, 1174 ЦК України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, враховуючи засади співмірності, виваженості та справедливості та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» № 4 від 31.03.1995. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Суд, в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 600 000 грн, а тому, вважає за необхідне, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності, розумності, стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоди в розмірі 5000,00 грн. При цьому, слушними є доводи представником ГУНП в Полтавській області щодо в частині розподілу судових витрат. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторонни або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Судові витрати позивача, які були розподілені судом першої інстанції, складаються із витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надав суду договір №23/02 про надання правової допомоги від 23.02.2021, укладений між адвокатом Косточкою С.О. та Сороковим І.Г.; опис наданих послуг, додаток до договору про надання правничої допомоги №23/01 від 23.02.201 відповідно до якого, клієнт підтверджує факт належного виконання адвокатом робіт відповідно до положень договору, а також немає претензій до адвоката стосовно отриманих від нього робіт вказаних у звіті на суму 30000 грн. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19.02.2020 У справі №755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Заперечуючи проти заявленого позивачем до стягнення розміру судових витрат на правову допомогу, відповідач зазначав, що представником позивача не обґрунтовано належними та допустимими доказами, не зазначено чим керувався адвокат, встановлюю чи такий тариф у розмірі 30000 грн. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. На переконання суду, застосування такого коефіцієнту вартості наданих адвокатом послуг (30000,00 грн.) є невиправданим і завищеним, оскільки справа не є складною, а тому супровід даної справи у суді першої інстанції не може вартувати таких коштів. Водночас, надані адвокатом клієнту такі послуги, як: формування правової позиції у справі; копіювання документів, відповідно до кількості сторін; пошук судової практики не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною. Отже, ураховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності таких робіт та значимості таких дій у справі, суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру до суми 5000,00 грн. В силу положень п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даним позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: partial