Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ЄДРПОУ: 14360570) через свого представника звернулося до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ), про стягнення 3 % річних від простроченої суми. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 15.05.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNU0G100000190, відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 45000, 00 доларів США на термін до 15.05.2017 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Оскільки відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, тим самим не виконав зобов`язання за вказаним договором, позивач просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість - 3 % річних від простроченої суми. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28.11.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 28.03.2023 року представник відповідача через систему «Електронний суд» надіслала відзив, в якому зазначила, що позивач вже звернувся до суду у 2010 році з позовом про звернення стягнення на предмет застави, тим самим реалізував своє право на дострокове стягнення з позичальника суми кредитної заборгованості та змінив строк основного зобов`язання. 03.08.2010 року за рішенням суду було здійснено стягнення на заставне майно (яке було надано в іпотеку). При цьому позивач надає до справи розрахунок позовних вимог, де зазначає про період заборгованості: з 15.09.2014 року по 13.10.2022 року, при цьому відсутні обґрунтування чому саме з цієї дати починається обрахування цього періоду. Крім того, позивач просить суд стягнути 36 184,39 дол. США, при цьому в матеріалах справи наявний ордер (розпорядження) про надання кредиту у сумі 36000,00 дол. США. Враховуючи наведене, відповідач заявляє про застосування строків позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості, що обраховуються від 03.08.2010 року дати зміни основного зобов`язання та просить відмовити у задоволенні позову. 18.04.2023 року представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на відзив та зазначив, що дійсно рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2010 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, проте наразі предмет іпотеки не реалізовано. Таким чином ухвалення рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області не свідчить про припинення договірних правовідносин, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань. Щодо періоду стягнення заборгованості зазначив, що оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у рішенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2010 року, тобто за період з 10.04.2009 року по 02.03.2009 року, то за період після подання позовної заяви, з 15.09.2014 року по 31.10.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 8770,50 Долар США 3% річних від простроченої суми. Щодо позовної давності вказали, що оскільки кредитний договір чинний та продовжує діяти, позовна заява подана у строк позовної давності. 23.05.2023 року представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, в яких звертає увагу суду на те, що відповідь на відзив на позовну заяву підписана адвокатом Безменко М.Є., який виконує свої повноваження на підставі довіреності. При цьому згідно довіреності №721-К-Н-О, наявної в матеріалах справи, строк її дії сплинув 15.01.2023 року. Крім того, матеріали справи містять витяг з ЄДР щодо установи позивача та в цьому витязі відсутня особа, що підписала цю довіреність Петр Крумханзл як особа, що може діяти від імені Банку. Таким чином відповідь на відзив подана неуповноваженою особою. Також представник відповідача зауважує на тому, що 11.11.2007 року між позивачем та ЗАТ «Акцент-бак» укладається договір факторингу №1, за яким до ЗАТ «Акцент-бак» переходить право вимоги до боржників, перелік яких зазначено у Додатку №1 до цього договору, проте даний додаток в матеріалах справи відсутній. 25.04.2014 року між ПАО «А-БАНК» та позивачем було укладено договір уступки прав вимоги №7, за яким до позивача перейшло право грошових вимог боржників». При цьому матеріали справи не містять доказів перейменування ЗАТ «Акцент-бак» на ПАО «А-БАНК», суми боргу, яка передається та додаткових угод до договору іпотеки (застави) щодо майна, яке перебуває в заставі. 31.07.2023 року представник позивача надіслав на адресу суду заяву про зменшення розміру позовних вимог до 3259,57 Долар США за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. 16.10.2023 року представник відповідача надіслала заперечення на заяву про зменшення розміру позовних вимог, в яких зазначила, що досі незрозумілим є розрахунок суми заборгованості за тілом кредиту, з урахуванням того, що кредит надавався у сумі 36 000,00 доларів США та відбувалося звернення стягнення за рішенням суду від 03.08.2010 року, яким вимоги позивача про зверненням стягнення на суму 45 000,00 доларів США задоволені. 02.11.2023 року представник позивача надіслав письмові пояснення, в яких зауважив, що наразі предмет іпотеки не реалізовано, а тому боржник не звільняється від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, судом встановлено наступне. 15.05.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № DNU0G100000190, відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати [PERSON] кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 36000,00 долар США та на сплату страхових платежів у розмірі 9000,00 долар США на термін до 15.05.2017 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Також 15.05.2007 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки. Згідно п. 35.3 договору іпотеки, в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме дачний будинок, загальною площею 80,00 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не виконав зобов`язання за вказаним договором та не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим 10.04.2009 року банк звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2010 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № DNU0G100000190 від 15.05.2007 року, у [PERSON] станом на 13.10.2022 року наявна заборгованість у розмірі 324160, 71 доларів США, яка складається з наступного: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 36184,39 доларів США, в тому числі простроченої заборгованості за наданим кредитом у розмірі 18362,50 доларів США; загальний залишок заборгованості за процентами складає 73987,81 доларів США; заборгованість з комісії складає 6893,28 доларів США; загальна сума нарахованої пені складає 207095,23 доларів США. Після зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з тим, що відповідач не виконував свої грошові зобов`язання у період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, позивач просить суд стягнути з [PERSON] 3 % річних від простроченої суми, а саме 3259,57 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з договорів. Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень вищезазначених норм дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов?язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі №916/190/18. Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Судом встановлено, що у зв`язку з порушенням відповідачем обов`язків, встановлених іпотечним договором, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2010 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. При цьому суд звертає увагу на те, що жодних доказів на підтвердження того, що дане рішення пред`являлося до виконання, суду не надано. Крім того, в судовому засіданні представник позивача зазначив, що дане рішення суду виконане не було, а сума майна, яке мало бути реалізоване, не вираховувалася з розрахунку заборгованості. Також суд критично ставиться до визначеного позивачем періоду стягнення 3 % річних, а саме з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, який уточнювався позивачем, оскільки незрозуміло чому саме стягнення починається з 23.02.2019 року, при цьому в судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити це. Крім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи взагалі відсутній уточнений розрахунок заборгованості. Також на питання суду чи наявний даний розрахунок по уточненому періоду, представник позивача в судовому засіданні відповіді не надав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищенаведеного, заслухавши думку сторін, дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, суд доходить висновку, що позивачем не доведено жодними доказами обґрунтування своїх позовних вимог, у зв`язку з чим позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Щодо вимоги представник а відповідача застосувати позовну давність, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності,застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180). \~ \~ \~ \~На підставі того, що позовні вимоги є необґрунтованими, у задоволенні позовної заяви слід відмовити саме з цієї підстави.

Outcome: dismissed