Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути на свою користь суму завданих відповідачем збитків у розмірі 7986 грн. 35 коп. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що 14 січня 2023 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин протиправними діями відповідача їй було завдано матеріальної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 7986 грн. 35 коп., за що останнього вироком Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та засуджено до 7 років позбавлення волі. У зв`язку з завданням відповідачем майнової шкоди, позивачка вимушена звернутись до суду із даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 17 квітня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Анохіна А.М. Ухвалою судді від 19 квітня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків. 11 травня 2023 року на виконання ухвали судді, позивачкою надано документи на усунення недоліків. 16 травня 2023 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем відзив на позовну заяву подано не було. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що обґрунтовуючи підстави звернення до суду із даним позовом позивачка зазначила про завдання їй майнової шкоди, яка виразилась у викраденні відповідачем належного позивачці мобільного телефону. Так, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, з огляду на пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно зі статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, для відшкодування майнової шкоди найголовнішої умовою є встановлення особи, внаслідок дій (або бездіяльності) якої, іншій особі було завдано таку шкоду. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Таким чином, під час вирішення спору про відшкодування шкоди в даному випадку суду необхідно з`ясувати: що стало причиною завдання позивачці майнової шкоди, хто в цьому винен, тобто в результаті чиїх дій (бездіяльності) це сталося, причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та спричиненою шкодою, а також підлягає доведенню розмір збитків. На підтвердження завдання майнової шкоди відповідачем, стороною позивача не надано суду жодного доказу. Надану стороною позивача на підтвердження позовних вимоги копію вироку Подільського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року, суд вважає неналежним та недопустимим доказом, оскільки зміст вироку не містить доказів вчинення саме відповідачем кримінального правопорушення відносно позивачки, всі дані у вироку викладені у знеособленому виді. Відповідно до частин першої-другої статті 82 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з цим, слід також зазначити, що для настання цивільно-правової відповідальності у виді стягнення майнової шкоди необхідною є наявність таких елементів: винність дій особи, яка завдала шкоду, протиправність таких дій, наявність шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками, що настали. При цьому необхідною є одночасна наявність всіх вищезазначених елементів. Суд зауважує, що при розгляді даної справи в межах заявлених позивачкою позовних вимог та їх обґрунтування для стягнення з відповідача на користь позивачки майнової шкоди обов`язковим є встановлення на підставі належних та допустимих доказів того, що шкоду позивачці було завдано саме через дії відповідача, яка виразилась у викраденні майна позивачки, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між тим, що протиправні дії відповідача призвели до завдання позивачці майнової шкоди. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вказаних фактів. Усі доводи позивачки з цього приводу зводяться виключно до її особистих припущень, що шкоду було завдано саме діями відповідача. Стороною позивача не доведено належними, достатніми та переконливими доказами, що шкоду позивачці завдано саме через дії відповідача, яка виразилась у викраденні майна. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України, про що зазначено у частині сьомій статті 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, усі доводи сторони позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог ґрунтуються на особистих переконаннях та поясненнях позивачки. Однак для ухвалення у справі обґрунтованого рішення, такі факти повинні бути встановлені належними та допустимими доказами (висновками експертів, відповідними письмовими доказами тощо), а не ґрунтуватися на припущеннях. Слід зауважити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що належних доказів на підтвердження факту спричинення позивачці шкоди саме внаслідок винної протиправної поведінки відповідача суду надано не було. Також не доведено і причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та спричиненою шкодою позивачці, оскільки не доведено, що завдання майнової шкоди сталось з вини відповідача. Наведена ситуація зводить процес вирішення даної справи на підставі здогадок та припущень, покладення яких в основу законного та обґрунтованого рішення є недопустимим. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що вина відповідача є недоведеною, то підстави вважати, що саме відповідач є відповідальною за завдану шкоду особою, відсутні. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача майнової шкоди. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а позивачка при зверненні до суду із позовом була звільнення від сплати судового збору, то судові витрати у даній справі підлягають віднесенню на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed