Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території у розмірі - 28 350, 00 грн, інфляційних втрат - 5 388, 21 грн, 3 % річних - 1 346, 99 грн, пені - 2 166, 05 грн, судовий збір у розмірі 2 684, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що відповідачу на праві приватної власності належить машиномісце № [NUMBER] підземної автостоянки за адресою: м. Київ, бул. Л. Українки, буд. 7-Б (автопаркінг). Після введення автопаркінгу в експлуатацію, його було прийнято на обслуговування ТОВ «Автопаркінг-Сервіс». 01 жовтня 2011 року сторонами укладено договір № 1-10-26-2/ЛУ7Б про надання послуг по утриманню будівлі і споруд, у тому числі машиномісця у підземній автостоянці за адресою: м. Київ, бул. Л. Українки, буд. 7-Б . Згідно з укладеним договором, власник зобов`язується виконувати умови договору належним чином та оплачувати послуги у порядку та на умовах, визначених договором. Проте, відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов`язання щодо сплати за послуги за утримання автостоянки, у зв`язку з чим виникла заборгованість за спожиті, згідно з договором послуги. Також позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції. Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 19 жовтня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 20 жовтня 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 31 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь на запит, направленого на виконання частини шостої статті 187 ЦПК України, про адресу місця реєстрації відповідача, у передбаченому законом порядку /а. с. 40/. 01 листопада 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін /а. с. 41-42/. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення та задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] (підвал 2), площею 17, 4 кв м, яке розташоване у підземній автостоянці по бул. Л. Українки, буд. 7-Б у м. Києві , згідно із договором купівлі-продажу машиномісця, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л. В. та зареєстрованого за № 3367, укладеного з громадянином Франції [PERSON] , який був власником машиномісця на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 13 серпня 2010 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 10 серпня 2010 року № 1072-С/НП, зареєстрованого у КП КМБТІ 07 вересня 2010 року у книзі № 423-200, номер запису 67390 /а. с. 23-24/. 01 жовтня 2011 року сторонами укладено договір № 1-10-26-2/ЛУ7Б про надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території за адресою: м. Київ, бул. Л. Українки, буд. 7-Б . Згідно з укладеним договором, власник зобов`язується виконувати умови договору належним чином та оплачувати послуги у порядку та на умовах, визначених договором. Згідно з пунктом 4.4 договору, на момент підписання даного договору розмір однієї частки (одного місця) власника у витратах по утриманню обслуговуванню стоянки на місяць, складає 220, 00 грн без ПДВ на місяць. Договір складений строком на три роки з 01 жовтня 2011 року по 30 травня 2013 року включно і оформлений у двох примірниках, що мають однакову юридичну силу, який у разі відсутності письмової заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору, за один місяць до закінчення строку його чинності, його дія буде щоразу продовжуватися на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором /а. с. 26-27, 28/. 17 червня 2021 року позивач направив засобами поштового зв`язку пропозицію про укладення 01 липня 2021 року додаткової угоди до договору № 1-10-26-2/ЛУ7Б від 01 жовтня 2011 року, якою доповнено розділ № 4 договору, виклавши доповнення у такій редакції: з 01 липня 2021 року розмір щомісячної плати за надання послуг (частка власника у витратах) становить 770, 00 грн за обслуговування одного машиномісця /а. с. 29, 30/. Також договором № 1-10-26-2/ЛУ7Б від 01 жовтня 2011 року, пунктом 5.3, передбачено нараховування пені із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочки, а саме, як розрахував позивач, - 2 166, 05 грн за період несплати за послуги 01 лютого 2020 року по 31 серпня 2023 року. Згідно з розрахунком позивача, починаючи з 01 лютого 2020 року по 31 серпня 2023 року відповідач не сплачує за надані послуги по утриманню паркомісця № 26, через що утворилася заборгованість у розмірі 28 350, 00 грн, на які нараховано штрафні санкції: три відсотки річних - 1 346, 99 грн, інфляційні збитки - 5 388, 21 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною другою статті 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до положень ст.ст. 6, 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу. Зміст договору, відповідно до частини першої ст. 628 Цивільного кодексу України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивач стверджує, що додатковою угодою від 01 липня 2021 року щомісячна плата за утримання автостоянки складає 770, 00 грн за обслуговування одного машиномісця (пункт 1). Згідно з пунктом 2 додаткової угоди від 01 липня 2021 року, інші умови договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по ним свої зобов`язання. Відповідно до пункту 3, додаткова угода складена у двох ідентичних примірниках по одному для кожної із сторін і діє з моменту її підписання сторонами, є невід`ємною частиною договору. Додана до позовної заяви копія додаткової угоди від 01 липня 2021 року до договору № 01-06-26-2/ЛУ7Б від 01 жовтня 2011 року не містить підпису [PERSON] - власника машиномісця /а. с. 30/. На підтвердження направлення додаткової угоди надано копію опису вкладення від 17 червня 2021 року, із змісту яких не вбачається можливим встановити ідентифікаційні ознаки додаткової угоди, котрі було направлено відповідачеві у червні 2021 року, у той час, коли як на підставу позову вказано додаткову угоду від 01 липня 2021 року /а. с. 29/. Також позивач не надав суду жодних доказів отримання відповідачем кореспонденції з примірником додаткової угоди і пропозиції, так, як згадуваний вже опис вкладень у лист можуть підтвердити направлення, але не отримання адресатом. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на підтвердження належного отримання відповідачем такої кореспонденції від позивача також не надано. Таким чином, виходячи з договору № 1-10-26-2/ЛУ7Б від 01 жовтня 2011 року, внесення змін до якого стороною позивача не доказано, суд приходить до висновку, що розмір щомісячної плати за надання послуг (частка власника у витратах) становить 220, 00 грн за обслуговування одного машиномісця. Отже за період з 01 лютого 2020 року по 31 серпня 2023 року (42 місяці) сума заборгованості становить 9 240, 00 грн. Відповідно до частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України у разі порушення стороною договору своїх грошових зобов`язань чинне законодавство не виключає можливості одночасного стягнення з боржника пені, індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, пеню може бути стягнуто лише у тому випадку, якщо обов`язок та умови її сплати передбачено сторонами у правочині або визначено певним законодавчим актом. Згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, нарахування штрафних санкцій, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, починаючи з 24 лютого 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у тому числі 19 жовтня 2023 року (дата підготовки позовних вимог), заборонено. Враховуючи дію воєнного стану в Україні, нарахування, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України і пунктом 5.3 договору 01 жовтня 2011 року, обмежується періодом з 01 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року. Виходячи з того, що сума заборгованості за період з 01 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року (24 місяці) становить 5 280, 00 грн, інфляційне збільшення суми - 984, 41 грн (5 280,00 x 1.18644121 - 5 280,00), три відсотки річних - 326, 82 грн, пеня за подвійною обліковою ставкою НБУ - 1 661,75 грн. Отже, та обставина, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання, знайшла своє підтвердження, тому вимоги позивача про сплату заборгованості підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 12 212, 98 грн, яка складається з суми заборгованості по несплаті за послуги по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території за період з 01 лютого 2020 року по 31 серпня 2023 року у розмірі 9 240, 00 грн, та нарахованих з 01 лютого 2020 року по 23 лютого 2022 року інфляційних втрат - 984, 41 грн, трьох відсотків річних - 326, 82 грн, пені за подвійною обліковою ставкою НБУ - 1 661,75 грн, доказані, обґрунтовані та підлягають задоволенню. У частині стягнення штрафних санкцій за період з 24 лютого 2022 року по 31 серпня 2023 року суд відмовляє, на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви стороною позивача сплачено судовий збір у розмірі 2 684, 00 грн, тому з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 880, 08 грн (32, 79 %) Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial