Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

[PERSON] 16 лютого 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідачів АТ комерційний банк «ПриватБанк» і [PERSON] про визнання припиненими правовідносин за договором іпотеки, позовні вимоги змінювалися, уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в судовому засіданні посилалися на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24 жовтня 2017 року, право власності зареєстроване у відповідному реєстрі, договір не оспорений і має юридичну силу. На момент укладання вказаного договору ця квартира не перебувала під забороною чи обтяженнями, договір нотаріально посвідчено відповідно до чинного законодавства. Але після цього позивач дізнався, що його квартира знаходиться в судовому спорі, його право власності оспорюється АТ КБ «ПриватБанк» на підставі кредитного договору і договору іпотеки, де він учасником не був. З`ясувалося, що винесено декілька судових рішень, в яких цьому банку було відмовлено. Не зважаючи на вказане, його права на вільне володіння майном (квартирою) банком порушуються шляхом інших звернень з посиланням саме на кредитний договір і договір іпотеки. Враховуючи вказане, позивач вважає за необхідне визнати припиненими правовідносини за договором іпотеки. Отже, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального володіння майном виникає необхідність у ініціюванні цього позову, оскільки вказана квартира знаходиться у правомірній власність позивача. З огляду на викладене, просив суд визнати припиненими (припинити) правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИЗ від 19 грудня 2012 року, укладеним між ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] та стягнути з цього відповідача на його користь сплачений при подачі позову судовий збір, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову категорично заперечував, вважаючи взагалі спір підсудним господарській юрисдикції, позов не доведеним, позивач не був стороною договорів і домовленостей кредитного договору і договору іпотеки, він не на законних підставах оформив і користується вказаною власністю, заборгованість за кредитним договором наявна і не погашена, відносно сторін в цій справі та вказаних договорів банк нічого не порушував і вважає відсутніми законні підстави для задоволення позову, просив позивачу відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] погодився з викладеними в уточненому позові обставинами, підтвердив їх правильність і відповідність реальним подіям та закону, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив позов задовольнити і судове засідання провести за наявними матеріалами без його участі. Суд вважає можливим розгляд без участі цього відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи ТОВ «Істейтглобал» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомила, в письмовому зверненні до суду з позовом погодився, фактично позов визнав і не заперечував проти його задоволення, просив справу розглянути без його участі. Суд вважає можливим розгляд без участі представника третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 24 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мошковською Н.М. укладеного з [PERSON] .. Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 жовтня 2017 року, номер запису про право власності: 22985218, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 серпня 2022 року. На момент укладення договору дарування, квартира не перебувала під арештом чи забороною, в судовому спорі та під податковою заставою не перебувала, відсутні претензії третіх осіб на вказану квартиру. Відсутність заборони відчуження квартири, реєстрації іпотеки та податкової застави підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманими приватним нотаріусом ДМНО Мошковською Н.М. 24 жовтня 2017 року (п. 6 договору). Під час укладення договору дарування квартира була вільна від іпотеки та будь яких інших обмежень. У державному реєстрі запис про обтяження іпотекою нерухомого майна був відсутній. Договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Право власності на нерухоме майно набуте позивачем правомірно. Договір дарування від 24 жовтня 2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] є чинний. Отже, позивач станом на день звернення до суду з даним позовом, являється єдиним законним власником та добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна. В листопаді 2022 року, як стверджує позивач, він випадково дізнався з Єдиного реєстру судових рішень, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа № 201/5907/22 за позовною заявою АТ комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Н.М. про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав. Однією із позовних вимог, окрім вимог про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, була вимога про визнання з\~19 грудня 2012\~року (моменту\~первинної реєстрації\~запису\~про\~іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права АТ комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, щодо обтяження іпотекою та забороною на нерухоме майно квартири за адресою: [ADDRESS] в, яка була предметом іпотеки за Договором\~іпотеки\~№ КП 461-Г-ДИ2\~від\~19 грудня 2012 року укладеним між позивачем та [PERSON] .. Як з`ясувалось з матеріалів вказаної справи, 20 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Істейтглобал» було укладено кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Істейтглобал» отримало від банка кредитні кошти у розмірі 32 900 000 грн., з кінцевим терміном повернення до 19 березня 2041 року. Зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором було забезпечено зокрема договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, укладеним між банком та [PERSON] , предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] . Тобто, спір у справі № 201/5907/22 стосується предмета договору іпотеки № КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, а саме квартири, яка на праві власності належить позивачу. Вищезазначене свідчить про те, що відповідач не визнає права позивача на вказане нерухоме майно, вважає себе іпотекодержателем згідно договору іпотеки № КП461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року. На переконання позивача, мета даної вимоги, полягала в тому, що б у разі можливого задоволення позову в частині визнання права АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя, звернутись до суду з позовом до позивача, про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з наявною заборгованістю по кредитному договору у вигляді винагороди, що і було зроблено банком, не дивлячись на те, що 05 грудня 2022 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, по справі № 201/5907/22 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішковська Н.М. було відмовлено банку у задоволенні позову в повному обсязі. Дане рішення залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, а потім і Верховним Судом: постановою Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі № 201/5907/22, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишено без змін. Так, з метою заволодіння нерухомим майном, яким було забезпечене виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором КП 461-Г від 20 березня 2011 року, відповідач звернувся з позовом до позивача останнього власника, у зв`язку з чим в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки (станом на тепер рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року у справі № 904/3001/22, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Банк не погодившись із вказаним рішенням звернувся з апеляційною скаргою. Справа знаходиться в Центральному апеляційному господарському суді на розгляді. Рішення по суті не винесено.). Зазначене, на думку позивача, потенційно свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача. З метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства. Позивач вважає припиненими правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року та відповідач не має жодних прав за цим договором у зв`язку з наступним. 20 березня 2011 року між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» укладено кредитний договір № КП461-Г, в забезпечення виконання зобов`язань якого, між [PERSON] (іпотекодаввець) та відповідачем (іпотекодержатель) 19 грудня 2012 року було укладено договір майнової поруки (іпотеки) № КП 461-Г-ДИ3. Предметом договору іпотеки, було нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] . 26 березня 2015 року позичальником були перераховані кошти на погашення кредиту в повному обсязі та нарахованих процентів, які були зараховано в погашення основної суми боргу та процентів, що також не заперечується сторонами. Тобто, станом на 26 березня 2015 року, позичальник повністю сплатив кошти на погашення кредиту, будь-якої заборгованості у позичальника перед банком не було. Проте, вже після дострокового повернення кредиту позичальником, між Банком та Позичальником, самостійно, без обов`язкової згоди іпотекодавця ( [PERSON] ) до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року після укладення договору іпотеки були підписані з позичальником додаткові угоди, а саме: додаткова угода № 7 від 01 січня 2012 року, додаток № 1 від 20 березня 2011 року, додаткова угода № 8 від 05 січня 2012 року, додаткова угода № 9 від 19 грудня 2012 року, додаткова угода № 10 від 10 січня 2012 року, додаткова угода № 11 від 11 січня 2012 року, договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору № КП 461Т від 20 березня 2011 року. Так, договір про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» (кредитор) та ТОВ «Істейтглобал» (боржник), містить умови про затвердження додаткової винагороди, яку повинен сплатити боржник кредитору та яка не була передбачена кредитним договором. Відповідно до п. 2 вказаного договору про внесення змін від 25 липня 2016 року Сторони (Банк та Позичальник) домовились, що за період з дати списання коштів з позичкового рахунку до 01 серпня 2016 року позичальник в термін, встановлений п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору, сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору. Також, за домовленістю сторін (Банка та Позичальника) з 31 липня 2016 року внесено зміни до п. 4.7. Договору, яким передбачено сплату позичальником банку винагороду за користування кредитом, та викладено формулу, за якою розраховується така винагорода, у новій редакції, тобто відмінної від формули, яка була встановлена на дату підписання договору іпотеки (майнової поруки ) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року. Отже, вказаним договором про внесення змін, сторони внесли зміни не лише в кредитний договір, а і в договір іпотеки, оскільки в договорі іпотеки зазначено (п. 2 договору), за цим договором іпотекою забезпечуються виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, зокрема: - сплати винагороди за користування кредитом, розмір якої розраховується згідно умов, зазначених у п. 7 кредитного договору (даний пункт змінений договором про внесення змін від 25 липня 2016 року вже після укладання договору іпотеки), що свідчить про міну умов договору іпотеки та збільшення обсягу відповідальності поручителя. Тобто, [PERSON] поручався за виконання зобов`язання, що були встановленні редакцією кредитного договору від 20 березня 2011 року, а не договором про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року. Крім того, в договорі відсутні будь-які вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя. Навпаки, в п. 31 Договору іпотеки вказано, про те що внесення змін до цього договору допускається лише за згодою сторін. Узгоджені сторонами зміни до цього договору вносяться у письмовій формі і підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Чого сторонами зроблено не було. Жодної нотаріально посвідченої додаткової угоди чи договору про внесення змін до договору іпотеки укладено не було. Тобто, уклавши такий договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, дозволило банку здійснити нарахування винагороди за користування кредитом. Тепер, на підставі ніби то існуючої заборгованості у ТОВ «Істейтглобал» перед банком зі сплати винагороди за користування кредитом, банк здійснює стягнення на предмет іпотеки (господарська справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки). Зазначене, на думку позивача, свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача. В результаті таких незаконних дій банку, позивач змушений захищати своє право власності, шляхом звернення до суду з даним позовом. А тому, відсутність в даній справі судового врегулювання спору з припинення правовідносин за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року ставить під загрозу можливість набуття права банком на нерухоме майно позивача на підставі такої іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, що явно свідчить про втручання у право позивача мирного володіння майном. Адже конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною. Позивач не являється ні боржником ні іпотекодавцем, а є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке було предметом договору іпотеки, залишається незахищеним від незаконного характеру вимог відповідача, та потребує особливому правовому захисту у відповідних кредитних правовідносинах. А тому намагається захистити свої права та набуте на законних підставах нерухоме майно, шляхом звернення до суду з даним позовом. Щодо підсудності та підвідомчості справи Позивач станом на день звернення до суду з даним позовом, являється єдиним законним власником та добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна, він змушений звернутись до суду з даним позовом, з метою унеможливити втручання та позбавлення Позивача його права власності на майно, яке було предметом іпотеки, саме шляхом визнання правовідносин за договором іпотеки припиненими. У зв`язку з чим, звертаючись з даним позовом, позивач застосував приписи\~статті 30 ЦПК України, які \~встановлюють правила виключної підсудності цивільних спорів, відповідно до якої\~позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, і звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном. Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати ВС від 07.07.2020 року у справі № 910/10647/18, а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 25 лютого 2018 року та від 11 липня 2019 року у справах № 201/12876/17 та №\~426/7217/18. Крім того, відповідно до п. 1.3. Постанови Пленуму ВГС України від 24 листопада 2014 року № 1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» , у разі участі у справі кількох позивачів та відповідачів, одним з яких є фізична особа, господарські суди мають виходити з того, що справа в частині позовних вимог фізичної особи або до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, господарському суду не підвідомча.\~ Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які висвітлені судом в п. 34.\~\~Постанови від 06 червня 2018 року у справі \~№ 727/8505/15-ц, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору\~щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів\~у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Приймаючи до уваги той факт, що позивачем у даній справі є фізична особа [PERSON] , а також наявність спору щодо захисту права власності позивача на майно, яке було предметом договору іпотеки, укладеного в забезпечення зобов`язань за кредитним договором, а також враховуючи, що між позивачем та відповідачами відсутні жодні господарські відносини, справа має розглядатись за правилами цивільного судочинства. Подібні висновки викладені у Постанові Великої Палати ВС від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, а також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 25 лютого 2018 року та від 11 липня 2019 року у справах № 201/12876/17 та №\~426/7217/18. Отже, для захисту прав позивача на реальне, фактичне виконання судового рішення та для реального володіння майном виникає необхідність у ініціюванні цього позову, оскільки вказана квартира знаходиться у правомірній власність позивача. Позивач вважає дії відповідача (банку) по укладанню та виконанню вказаного договору іпотеки і особливо додаткової угоди по кредитному договору (де скорочені терміни виплати винагороди) неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду і просив суд захистити його права та визнати припиненими правовідносини за вказаним договором іпотеки. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15) (набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Судом з наданих сторонами документів та доказів, дослідженої цивільної справи з`ясовано, що дійсно [PERSON] , являється власником нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 24.10.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Мошковською Н.М. укладеного з [PERSON] . Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 жовтня 2017 року, номер запису про право власності: 22985218, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 серпня 2022 року. На момент укладення договору дарування, квартира не перебувала під арештом чи забороною, в судовому спорі та під податковою заставою не перебувала, відсутні претензії третіх осіб на вказану квартиру. Відсутність заборони відчуження квартири, реєстрації іпотеки та податкової застави підтверджувалось інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, отриманими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М. 24 жовтня 2017 року (п. 6 договору дарування). Під час укладення договору дарування квартира була вільна від іпотеки та будь яких інших обмежень. У державному реєстрі запис про обтяження іпотекою нерухомого майна був відсутній. Договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Право власності на нерухоме майно набуте позивачем правомірно. Договір дарування від 24 жовтня 2017 року укладений між [PERSON] та [PERSON] є чинний. Отже, позивач являється єдиним законним власником та добросовісним набувачем вищевказаного нерухомого майна. В листопаді 2022 року позивач випадково дізнався з Єдиного реєстру судових рішень, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа № 201/5907/22 за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мошковська Наталія Миколаївна про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав. Однією із позовних вимог, окрім вимог про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, була вимога про визнання з\~19 грудня 2012\~року (моменту\~первинної реєстрації\~запису\~про\~іпотеку 22759933 та запису про обтяження 22757218) права Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», як іпотекодержателя, щодо обтяження іпотекою та забороною на нерухоме майно квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була предметом іпотеки за Договором\~іпотеки\~№ КП 461-Г-ДИ2\~від\~19 грудня 2012 року укладеним між позивачем та [PERSON] . Як з`ясувалось з матеріалів вказаної справи, 20 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Істейтглобал» було укладено кредитний договір, за умовами якого ТОВ «Істейтглобал» отримало від банка кредитні кошти у розмірі 32 900 000 грн., з кінцевим терміном повернення до 19 березня 2041 року. Зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором було забезпечено зокрема договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, укладеним між банком та [PERSON] , предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , спір у справі № 201/5907/22 стосується предмета договору іпотеки № КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, а саме квартири, яка на праві власності належить позивачу. Вищезазначене свідчить про те, що відповідач не визнає права позивача на вказане нерухоме майно, вважає себе іпотекодержателем згідно договору іпотеки № КП461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року. На переконання позивача, мета даної вимоги, полягала в тому, що б у разі можливого задоволення позову в частині визнання права АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателя, звернутись до суду з позовом до позивача, про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з наявною заборгованістю по кредитному договору у вигляді винагороди, що і було зроблено банком, не дивлячись на те, що 05 грудня 2022 року Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, по справі № 201/5907/22 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про скасування рішень державного реєстратора та скасування державної реєстрації прав, треті особи - [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мішковська Н.М. було відмовлено Банку у задоволенні позову в повному обсязі. Дане рішення залишено без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року. Постановою Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі № 201/5907/22, касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року залишено без змін. З метою заволодіння нерухомим майном, яким було забезпечене виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором КП461-Г від 20 березня 2011 року, відповідач звернувся з позовом до позивача останнього власника, у зв`язку з чим в провадженні Господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки (рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року у справі № 904/3001/22, у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Банк не погодившись із вказаним рішенням звернувся з апеляційною скаргою. Справа знаходиться в Центральному апеляційному господарському суді на розгляді. Рішення по суті не винесено.) Зазначене, потенційно свідчить про порушення майнових прав та інтересів позивача, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача. Конституційний Суд України у\~рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004\~у справі № 1-10/2004, вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України\~та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать\~Конституції\~і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.\~\~\~\~ Таким чином, з метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки (майнової поруки) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, позивач має право на звернення до суду із відповідним позовом, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить вимогам чинного законодавства. Вказані позивачем правовідносини за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року є припиненими та відповідач не має жодних прав за цим договором у зв`язку з наступним. Як було зазначено, 20 березня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» укладено кредитний договір № КП461-Г, в забезпечення виконання зобов`язань якого, між [PERSON] (іпотекодаввець) та відповідачем (іпотекодержатель) 19 грудня 2012 року було укладено договір майнової поруки (іпотеки) №КП461-Г-ДИ3. Предметом договору іпотеки, було нерухоме майно - квартира за адресою: [ADDRESS] в. 26 березня 2015 року позичальником були перераховані кошти на погашення кредиту в повному обсязі та нарахованих процентів, які були зараховано в погашення основної суми боргу та процентів, що також не заперечується сторонами. Тобто, станом на 26 березня 2015 року, позичальник повністю сплатив кошти на погашення кредиту, будь-якої заборгованості у позичальника перед банком не було. Проте, з незрозумілих причин, після дострокового повернення кредиту позичальником, між банком та позичальником, самостійно, без обов`язкової згоди іпотекодавця ( [PERSON] ) до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року після укладення договору іпотеки були підписані з позичальником додаткові угоди, а саме: додаткова угода № 7 від 01 січня 2012 року, додаток № 1 від 20 березня 2011 року, додаткова угода № 8 від 05 січня 2012 року, додаткова угода № 9 від 19 грудня 2012 року, додаткова угода № 10 від 10 січня 2012 року, додаткова угода № 11 від 11 січня 2012 року, договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору № КП461Т від 20 березня 2011 року. Так, договір про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» (кредитор) та ТОВ «Істейтглобал» (боржник), містить умови про затвердження додаткової винагороди, яку повинен сплатити боржник кредитору та яка не була передбачена кредитним договором. Відповідно до п. 2 вказаного договору про внесення змін від 25 липня 2016 року сторони (банк та позичальник) домовились, що за період з дати списання коштів з позичкового рахунку до 01 серпня 2016 року позичальник в термін, встановлений п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору, сплачує банку винагороду за користування кредитом. Розрахунок і нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в термін повернення кредиту п. 1.2 договору або у день дострокового повернення кредиту п. 2.4.1 договору. Також, за домовленістю сторін (банка та позичальника) з 31 липня 2016 року внесено зміни до п. 4.7. Договору, яким передбачено сплату позичальником банку винагороду за користування кредитом, та викладено формулу, за якою розраховується така винагорода, у новій редакції, тобто відмінної від формули, яка була встановлена на дату підписання договору іпотеки (майнової поруки ) № КП 461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року. Вказане дозволяє стверджувати, що вказаним договором про внесення змін, сторони внесли зміни не лише в кредитний договір, а і в договір іпотеки, оскільки в договорі іпотеки зазначено (п. 2 договору), за цим договором іпотекою забезпечуються виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, зокрема: - сплати винагороди за користування кредитом, розмір якої розраховується згідно умов, зазначених у п. 7 кредитного договору (даний пункт змінений договором про внесення змін від 25 липня 2016 року вже після укладання договору іпотеки), що свідчить про міну умов договору іпотеки та збільшення обсягу відповідальності поручителя. Тобто, [PERSON] поручався за виконання зобов`язання, що були встановленні редакцією кредитного договору від 20 березня 2011 року, а не договором про внесення змін до кредитного договору № КП461-Г від 20 березня 2011 року, укладений 25 липня 2016 року. Крім того, в договорі відсутні будь-які вказівки на те, що такі зміни можливі без повідомлення поручителя. Навпаки, в п. 31 Договору іпотеки вказано, про те що внесення змін до цього договору допускається лише за згодою сторін. Узгоджені сторонами зміни до цього договору вносяться у письмовій формі і підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Чого сторонами зроблено не було, жодної нотаріально посвідченої додаткової угоди чи договору про внесення змін до договору іпотеки укладено не було. Тобто, уклавши такий договір від 25 липня 2016 року про внесення змін до кредитного договору, дозволило банку здійснити нарахування винагороди за користування кредитом. Тепер, на підставі ніби то існуючої заборгованості у ТОВ «Істейтглобал» перед банком зі сплати винагороди за користування кредитом, Банк здійснює стягнення на предмет іпотеки (господарська справа № 904/3001/22 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Істейтглобал» про звернення стягнення на предмет іпотеки). Зазначене свідчить про порушення майнових прав та інтересів позивача, у зв`язку із зверненням відповідачем із вищевказаними позовами, та зумовлює пряме порушення інтересів позивача як добросовісного набувача. В результаті таких незаконних дій банку, позивач змушений захищати своє право власності, шляхом звернення до суду з даним позовом. А тому, відсутність в даній справі судового врегулювання спору з припинення правовідносин за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року ставить під загрозу можливість набуття права банком на нерухоме майно позивача на підставі такої іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки, що явно свідчить про втручання у право позивача мирного володіння майном. Адже конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною. Оскільки втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Позивач, як добросовісний набувач, внаслідок такого втручання в його право власності буде нести індивідуальний і надмірний тягар у зв`язку з позбавленням його права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому\~ст. 1 Закону України «Про іпотеку». Згідно з ч. 1\~ст. 4 Закону України «Про іпотеку»\~обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Згідно з ч. 2\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього\~Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтями\~3,\~4 Закону України «Про іпотеку»\~унормовано, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема обмеження речових прав. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 329617475 від 19 квітня 2023 року: - 19 грудня 2012 року державним реєстратором Мошковською Н.М. внесено запис про іпотеку. Документи, подані для державної реєстрації: договір іпотеки №КП461-Г-ДИ4 від 19 грудня 2012 року, іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель ПАТ КБ «Приватбанк», боржник ТОВ «Істейтглобал»; - 25 квітня 2017 року державним реєстратором Мошковською Н.М. внесено запис про обтяження. Документи, подані для державної реєстрації: ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2017 року. Вид обтяження: заборона на нерухоме майно; - 10 жовтня 2017 року іпотека припинена на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2017 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 2017 року; - 24 жовтня 2017 року обтяження припинено на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2017 року, яка набрала законної сили 24 жовтня 2017 року. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Наведене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20). За змістом статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, положеннями ч. 2\~ст. 328 ЦК України\~встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17 (провадження № 12-67гс18) наведено висновок про те, що внесення нотаріусом до реєстру запису про припинення іпотеки є офіційним підтвердженням існування юридичного факту припинення іпотеки відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Існування спірного запису в реєстрі про припинення іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права доводити обставини дійсності такої іпотеки в суді. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) сформульовано висновок, відповідно до якого добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Подібний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19). Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) конкретизувала висновки, викладені у низці постанов Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, щодо деяких питань при вирішенні спорів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Конкретизація висновків полягала, зокрема у такому: «За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. При вирішенні таких спорів потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження». Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду, висловленою у постанові від 31 травня 2022 року по справі № 750/9652/20. За відсутності в\~Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень позивач добросовісно покладався на ці відомості при укладанні договору купівлі-продажу та набув право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Отже, позивач не являється ні боржником ні іпотекодавцем, а є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке було предметом договору іпотеки, залишається незахищеним від незаконного характеру вимог відповідача, та потребує особливому правовому захисту у відповідних кредитних правовідносинах. А тому намагається захистити свої права та набуте на законних підставах нерухоме майно, шляхом звернення до суду з даним позовом. Саме тому, з метою унеможливлення втручання у право позивача мирного володіння майном, яке було предметом іпотеки за договором іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, позивача і просить суд задовольнити позов. Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 82 ЦПК України Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(ІІ)/2021 у справі №3- 95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з встановленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисну /позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Постанова від 26 вересня 2018 року у справі № 523/10174/15-ц, провадження № 61-13532св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач, суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова С. В., Черняк Ю. В.). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі траво чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 505/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (грювадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). Таким чином, суд звертає увагу на том, що іпотекодавець, укладаючи договір іпотеки № КП 461-Г-ДИ3 від 19 грудня 2012 року, розумів, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотекодавець також розумів, що термін основного кредитного договору до 19 березня 2041 року. Тобто, іпотекодавець на законних підставах та

Outcome: approved