Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

30.03.2023\~виконувач обов`язки\~керівника Центральної\~окружної прокуратури\~міста Дніпро\~в інтересах\~держави в\~особі Дніпровської\~міської ради\~звернувся до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Дніпропетровська із\~позовом до\~ [PERSON] \~про зобов`язання\~повернути \~самовільно зайняту\~земельну ділянку,\~відшкодування шкоди,\~завданої кримінальним\~правопорушенням (а.с. 1-26). Ухвалою судді Наумової О.С. від 31.03.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін (а.с.71). В обґрунтування представництва прокурором, зазначив, що порушення інтересів держави полягає у тому, що [PERSON] самовільно зайняла земельну ділянку площею 2260 м2, яка знаходиться в районі будинку [ADDRESS] , якій не присвоєно кадастровий номер, чим спричинила державі в особі Дніпровської міської ради майнову шкоду у розмірі 227311,14 грн. Дніпровська міська рада, як власник вищезазначеної земельної ділянки, була обізнана про факт самовільного зайняття земельної ділянки, внаслідок чого територіальній громаді міста Дніпра спричинено майнову шкоду у розмірі 227311,14 грн. До теперішнього часу міською радою не було вжито жодних заходів, направлених на припинення вказаних порушень. Центральною окружною прокуратурою міста Дніпра у прядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» неодноразово направлялися листи, а саме від 06.12.2022 №04/54-7755вих-22 та від 23.03.2023 №04/54-2562вих-23 на адресу Дніпровської міської ради, а також від 23.03.2023 №04/54-2587вих-23 на адресу Інспекції з контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, у яких повідомлялось про встановлені факти порушення законодавства щодо відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки та повернення земельної ділянки. Зі змісту відповідей Дніпровської міської ради № 7/11-243 від 31.01.2023, а також відповіді Інспекції з контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради № 6/5-70 від 28.03.2023 вбачається, що земельна ділянка площею 0,2260 га в районі будинку [ADDRESS] , яка самовільно зайнята [PERSON] самостійно не звільнена і не повернута територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та шкода в розмірі 227311,14 грн. взагалі не відшкодована. При цьому, Дніпровською міською радою та її виконавчими органами не вжито жодних заходів щодо стягнення шкоди та повернення у комунальну власність цієї земельної ділянки. При цьому, ані органами прокуратури (прокурором), ані потерпілим від кримінального правопорушення - Дніпровською міською радою, цивільний позов у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 не заявлявся, судом жодного рішення не приймалося. Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 на підставі постанови слідчого від 10.06.2020 Дніпровська міська рада набула статусу потерпілого у розумінні ст.56 КПК України та 11.06.2020 у з урахуванням ч.2 ст.58 КПК України слідчим було допитано представника потерпілого, а саме головного спеціаліста контролю та виконання судових рішень департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради. Однак, у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 під час досудового розслідування та до початку судового розгляду потерпілим від кримінального правопорушення та його представником цивільний позов до підозрюваного чи обвинуваченого заявлено не було, а також не було заявлено позову до [PERSON] поза межами кримінального судочинства, що свідчить про бездіяльність. Вказані обставини свідчать про обізнаність Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки комунальної форми власності, ще з 17.06.2020, тобто «протягом тривалого часу» про факт порушення відповідачем вимог земельного законодавства, що у свою чергу, порушує її право на законне очікування отримання місцевим бюджетом грошових коштів, права щодо володіння, розпорядження земельною ділянкою, внаслідок чого завдаються економічні збитки державі. Проте, до теперішнього часу міською радою не вжито жодних вичерпних заходів, направлених на припинення вказаних порушень, стягнення шкоди та повернення самовільної зайнятої земельної ділянки. Дніпровською міською радою не здійснено належний захист порушених інтересів держави щодо зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, повернути її територіальній громаді міста та відшкодувати шкоду, завдану самовільним зайняттям земельної ділянки комунальної власності, що відповідно до ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» надає підстави органам прокуратури для вжиття заходів представницького характеру. З огляду на викладене, прокурором встановлено наявність підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва інтересів держави, з метою захисту та поновлення її інтересів. Розрахунок шкоди визначено під час досудового розслідування у кримінальному провадженні та підтверджено висновком експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-економічної та земельно-технічної експертизи №1999/2001/2002-20 від 26.05.2020 так і листом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №10-4-0.41-5 54/90-20 від 28.04.2020. Згідно листа ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №10-4-0/10-1900/2-23 від 30.03.2023 нормативна грошова оцінка земель міста Дніпра із середньою (базовою) вартістю 1 кв.м. землі станом на 01.01.2019 складає 644,05 грн. Отже, відповідно розрахунку із застосуванням коефіцієнту індексації (644,05 х 1,1 х 1,15 х 2260), нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2260 кв.м., яка була самовільно зайнята по [ADDRESS] по фактичному розміщенню автомобільної стоянки становить 1841274,54 грн. Відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що згідно зі статтею 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме з моменту повідомлення особі про підозру, тобто коли особа визначена слідчим як така у відношенні якої достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення (стаття 276 КПК України). Окремо звернув увагу на те, що пунктом 19 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу продовжуються на строк його дії. Указом Президента України №64/2022 від 24.023.2022 в Україні введено воєнний стан, який продовжується до теперішнього часу. Враховуючи наведене, а також те, що прокурор звертається із цим позовом до закінчення трирічного строку з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, позов подано прокурором у межах строку позовної давності. Щодо фактичних підстав позову, вказав, що у провадженні СВ Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження №12019040030002570 від 23.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. Вході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що 01.02.2018 при реалізації своєї господарської діяльності [PERSON] уклала з КП «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради договір №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування». Відповідно до акту прийому-передачі від 01.02.2018 [PERSON] отримала у користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 230,0 кв.м., з 20-ти машино місцями. В подальшому, після підписання договору, у [PERSON] при облаштуванні майданчику для паркування згідно договору №319 ОП від 01.02.2018 «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» виник злочинний умисел, спрямований на самовільне зайняття земельної ділянки, розташованої поруч, з метою особистого збагачення. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на самовільне зайняття земельної ділянки, [PERSON] , діючи умисно з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення при облаштуванні земельної ділянки для паркування транспортних засобів, встановила будинок охорони та огородила залізобетонним парканом земельну ділянку площею 0,2260 га в порушення вимог: ст.ст. 123, 124 ЗК України, які визначають, що набуття права користування земельними ділянками, які перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування згідно з його повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки; ст.ст. 125, 126 ЗК України, які передбачають, що право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації такого права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради про передачу її у власність або передання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Згідно результатів проведення комплексної судової економічної та земельно-технічної експертизи №1999/2001/2002-20 від 26.05.2020 встановлено, що розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки становить 227311,14 грн. Таким чином, [PERSON] , діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,2260 га розташовану біля буд. [ADDRESS] , чим завдала інтересам територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради матеріальну шкоду на загальну суму 227311,14 грн., що складає 216 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, чим завдала значної шкоди. У зв`язку із встановленням обставин кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила 17.06.2020 слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України за вищевказаними обставинами порушення вимог земельного законодавства та вручене [PERSON] . У подальшому, 26.06.2020 слідчим СВ Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 відносно [PERSON] щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України та який затверджено прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3. Фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, що встановлені під час досудового слідства повністю збігаються з фактичними обставинами, викладеними у письмовому повідомленні про підозру від 17.06.2020 та вказаний обвинувальний акт разом із реєстром матеріалів досудового розслідування і розпискою підозрюваної було передано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14:08.2020 у справі №201/6176/20 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 відносно [PERSON] щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України було повернуто прокурору для виконання вимог глави 25 КПК України. Після виконання вимог ст. 25 КПК України, 27.08.2020 слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 відносно [PERSON] щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України та затверджено прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, та вказаний обвинувальний акт із реєстром матеріалів досудового розслідування і розпискою підозрюваної знову передано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Встановивши факт виконання ухвали суду, 02.09.2020 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у кримінальній справі №201/6176/20 призначено розгляд справи на підставі обвинувального акту, про що винесено відповідну ухвалу. У подальшому, 28.11.2022 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за результатами розгляду клопотання обвинуваченої [PERSON] про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальній справі №201/6176/20 (провадження №1-кп/201/228/2022) по кримінальному провадженню №12019040030002570 від 23.10.2019 за ч. 1 ст. 197-1 КК України винесено ухвалу на підставі ст.ст. 12, 49 КК України про задоволення клопотання та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності. Підтримання державного обвинувачення у даному кримінальному провадженні здійснювалось, як прокурорами Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, так і після проведення відповідного реформування, прокурорами Центральної окружної прокуратури міста Дніпра. При цьому, згідно мотивувальної частини ухвали суду від 28.11.2022 у кримінальній справі №201/6176/20 (провадження (№1-кп/201/228/2022) по кримінальному провадженню №12019040030002570 від 23.10.2019, судом встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені у обвинувальному акті. Висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-економічної та земельно-технічної експертизи №1999/2001/2002-20 від 26.05.2020 за матеріалами кримінального провадження №12019040030002570 від 23.10.2019, підтверджено, що завдана шкода становить 227 311,14 грн. Фактична площа користування земельною ділянкою, яка використовується під майданчик для паркування транспортних засобів по [ADDRESS] більша на 2260 м2 ніж площа, що зазначена у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 та не відповідає даним даного договору. Фактична площа користування земельною ділянкою, яка використовується під майданчик для паркування транспортних засобів по бульв. Слави біля буд. №52 - 56 у м. Дніпро на яку відсутні правовстановлювальна документація, інші схеми та дані про рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями про передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , в оренду-користування більша на 2260м2 ніж площа, яка зазначена у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018. Відповідно до акту №501-ДК/365/АП/09/011-2С від 23.04.2020 складеного ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області Управлінням з контролю за використанням та охороною земель, як самовільно зайнята земельна ділянка по фактичному розміщенню автомобільної стоянки по [ADDRESS] по площі складає: 0,2490 га (2490м2). Згідно даних технічного звіту з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) складеного фахівцями ДП «Центр державного земельного кадастру», встановлені межі, довжини сторін, периметр та площу земельної ділянки. Відповідно даного технічного звіту, площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] складає: 0,2490га. В зв`язку з вищенаведеним, різниця між площею користування земельною ділянкою, яка використовується під майданчик для паркування транспортних засобів по [ADDRESS] та площею у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 складає 2260м2. Органами прокуратури (прокурором) та потерпілим від кримінального правопорушення - Дніпровською міською радою, цивільний позов у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 не заявлявся та судом щодо позову чи позовних вимог жодного рішення не приймалося. Закриття кримінального провадження судом та звільнення особи від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Відповідачкою спірна земельна ділянка використовується без достатніх правових підстав, а тому вона має бути повернута законному власнику на підставі рішення суду. Самовільне використання [PERSON] земельної ділянки суперечить вимогам ст.ст. 125, 126 ЗК України та є порушенням, передбаченим п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України. На підставі наведеного, просив зобов`язати [PERSON] звільнити та повернути Дніпровській міській раді самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 0,2260 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] шкоду, спричинену внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності площею 0,2260 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] в кадастровому кварталі у сумі 227311,14 грн. Прокурор Пащенко\~І.О.\~та представник\~позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачка та її представники у судове засідання, призначене на 16.11.2023 не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с. 148). При цьому, 16.11.2023 у день розгляду справи до канцелярії суду від відповідачки та її представників адвокатів Гергель С.В., Темченко Р.О. надійшли заяви про відкладення розгляду справи. Відповідачка у заяві причини неприбуття пояснила терміновим виїздом до хворої матері, а представники посилалися на зайнятість в іншому судовому процесі. Жодних доказів поважності причини неприбуття до заяв відповідачка та її представники не надли (а.с. 149 151). Суд зауважує,\~що розгляд\~справи судом\~відкладався неодноразово\~за клопотаннями\~відповідачки.\~Так,\~13.04.2023\~відповідачка подала\~клопотання про\~відкладення розгляду\~справи у\~зв`язку із\~перебуванням за\~кордоном (а.с.\~84).\~03.05.2023\~відповідачка подала\~заяву відкладення\~розгляду справи\~у зв`язку\~із хворобою\~(а.с.\~95).\~15.06.2023\~відповідачка подала\~заяву про\~відкладення розгляду\~справи у\~зв`язку із\~наданням часу\~на ознайомлення\~із матеріалами\~справи (а.с.\~ 102).\~08.08.2023\~відповідачка подала\~заяву відкладення\~розгляду справи\~у зв`язку\~із залученням\~представника за\~договором (а.с.\~124).\~28.09.2023\~відповідачка подала\~заяву відкладення\~розгляду справи\~у зв`язку\~у зв`язку\~із хворобою,\~листок непрацездатності\~обіцяла надати\~у наступному\~судовому засіданні\~(а.с.\~138). І знову, 16.11.2023 у день розгляду справи до канцелярії суду від відповідачки та її представників надійшли заяви про відкладення розгляду справи, без долучення до справи доказів причин неприбуття. До жодної із заяв про відкладення розгляду справи (окрім паспорта відповідачки для виїзду за кордон) не було долучено доказів поважності причин неприбуття. Лише 09.11.2023 представник відповідачки адвокат Темченко Р.О. подав заяву про ознайомлення із матеріалами справи (а.с. 143). Упродовж всього розгляду справи, яка судом розглядається із квітня 2023 року відповідачка, яка має двох представників фахових адвокатів, не скористалася правом на надання відзиву на позов та навіть пояснень, хоча мала можливість, адже була обізнана про всі судові засідання, що слідує з її заяв про відкладення розгляду справи. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотань сторони відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з їх недоведеністю та фактичним скеруванням на затягування розгляду справи, приймаючи до уваги завдання та основні засади цивільного судочинства зазначені в ст. 2 ЦПК України, де серед інших зазначено про своєчасний розгляд цивільних справ (розгляд у розумні строки). Під час розгляду справи в судових засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, прийшов до таких висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Щодо представництва прокурором інтересів держави. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові\~та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно з ч. 4 ст. 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. У справі, що переглядається, з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення звернувся в.о. керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. Право прокурора на здійснення представництва в суді інтересів держави гарантовано ст. 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру». Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду визначено ст.56 ЦПК України. Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно зі ст.1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в\~суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Вказаним приписам кореспондують відповідні норми ЦПК України. Так, згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Системне тлумачення положень ч. 4 ст. 56 ЦПК України й абз. 1 ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з ч. 4. ст. 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу. Так, п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України передбачено, що крім цього, заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва. Якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, зазначене не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Крім того, ч. 4 ст. 57 ЦПК України встановлено, що навіть у випадку відмови органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду, прокурор не позбавлений права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. У даній справі прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. На виконання ч. 4 ст. 56 ЦПК України, абз. 1 ч. 3, абз. 1 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті позовної заяви прокурор обґрунтував, на його думку, бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на його думку, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову). Зокрема прокурор вказав, що\~факт нездійснення уповноваженим органом - Дніпровською міською радою наданих повноважень щодо вжиття відповідних заходів по стягненню завданої кримінальним правопорушенням шкоди та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки підтверджується тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 на підставі постанови слідчого від 10.06.2020 Дніпровська міська рада набула статусу потерпілого у розумінні ст. 56 КПК України та 11.06.2020 у з урахуванням ч. 2 ст. 58 КПК України слідчим було допитано представника потерпілого, а саме, головного спеціаліста контролю та виконання судових рішень департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради. Однак, у кримінальному провадженні потерпілим цивільний позов до підозрюваного чи обвинуваченого заявлено не було, а також не було заявлено позову до [PERSON] поза межами кримінального судочинства, що свідчить про бездіяльність. В порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Центральною окружною прокуратурою міста Дніпра до Дніпровської міської ради направлено лист №04/54-7755вих-22 від 06.12.2022, №04/54-256вих-23 від 23.03.2023, а також направлено лист № 04/54-25 87вих-23 від 23.03.2023 до Інспекції з контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, в якому звернено увагу уповноважений орган місцевого самоврядування на факт порушення [PERSON] вимог земельного законодавства, а саме самовільного зайняття земельної ділянки площею 0,2260 га в районі будинку [ADDRESS] та спричинення такими діями шкоди територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради в розмірі 227 311,14 грн., наявності за цим фактом кримінального провадження та судового рішення, а також запропоновано надати інформацію про вжиті Дніпровською міською радою та/або її виконавчими органами заходи цивільно-правового характеру щодо стягнення, у тому числі у судовому порядку з [PERSON] завданої кримінальним правопорушенням шкоди та зобов`язання повернути територіальній громаді міста самовільно зайняту земельну ділянку (а.с. 59, 61, 62, 63, 67). Зі змісту відповідей Дніпровської міської ради № 7/11-243 від 31.01.2023, відповіді Інспекції з контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради № 6/5-70 від 28.03.2023 вбачається, що земельна ділянка площею 0,2260 га в районі будинку [ADDRESS] , яка самовільно зайнята [PERSON] самостійно не звільнена і не повернута територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та шкода в розмірі 227311,14 грн. взагалі не відшкодована. При цьому, Дніпровською міською радою та її виконавчими органами не вжито жодних заходів щодо стягнення шкоди та повернення у комунальну власність цієї земельної ділянки (а.с. 6064, 65, 66) . Вказані обставини свідчать про обізнаність Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки комунальної форми власності, ще з 17.06.2020, тобто протягом тривалого часу про факт порушення відповідачем вимог земельного законодавства, що у свою чергу, порушує її право на законне очікування отримання місцевим бюджетом грошових коштів, права щодо володіння, розпорядження земельною ділянкою, внаслідок чого завдаються економічні збитки державі. Проте, до теперішнього часу міською радою не вжито жодних вичерпних заходів, направлених на припинення вказаних порушень, стягнення шкоди та повернення самовільної зайнятої земельної ділянки. Дніпровською міською радою не здійснено належний захист порушених інтересів держави щодо зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, повернути її територіальній громаді міста та відшкодувати шкоду, завдану самовільним зайняттям земельної ділянки комунальної власності, що відповідно до ч. 3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» надає підстави органам прокуратури для вжиття заходів представницького характеру. З огляду на викладене, прокурором встановлено наявність підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо представництва інтересів держави, з метою захисту та поновлення її інтересів. Таким чином, суд дійшов висновку, що прокурором цілком обґрунтуванні підстави звернення із цим позовом, спрямовані на захист інтересів держави, у зв`язку з чим доходить висновку про відсутність підстав для повернення позову на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України. Щодо суті. З матеріалів справи установлено, що у провадженні СВ Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження №12019040030002570 від 23.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України. 17.06.2020 слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України за вищевказаними обставинами порушення вимог земельного законодавства та вручене [PERSON] (а.с. 50 51). 26.06.2020 слідчим СВ Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 відносно [PERSON] щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України та який затверджено прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 (а.с. 52 53). Як видно зі змісту обвинувального акта, у кримінальному провадженні встановлено, що 01.02.2018 при реалізації своєї господарської діяльності [PERSON] уклала з КП «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради договір №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування». Відповідно до акту прийому-передачі від 01.02.2018 [PERSON] отримала у користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 230,0 кв.м., з 20-ти машино місцями. В подальшому, після підписання договору, у [PERSON] при облаштуванні майданчику для пракування згідно договору №319 ОП від 01.02.2018 «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» виник злочинний умисел, спрямований на самовільне зайняття земельної ділянки, розташованої поруч, з метою особистого збагачення. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на самовільне зайняття земельної ділянки, [PERSON] , діючи умисно з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення при облаштуванні земельної ділянки для паркування транспортних засобів, встановила будинок охорони та огородила залізобетонним парканом земельну ділянку площею 0,2260 га в порушення вимог: ст.ст. 123, 124 ЗК України, які визначають, що набуття права користування земельними ділянками, які перебувають у комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування згідно з його повноваженнями, визначеними статтею 122 Земельного кодексу України, чи договору купівлі продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки; ст.ст. 125, 126 ЗК України, які передбачають, що право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації такого права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради про передачу її у власність або передання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки. Згідно результатів проведення комплексної судової економічної та земельно-технічної експертизи №1999/2001/2002-20 від 26.05.2020 встановлено, що розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки становить 227311,14 грн. Таким чином, [PERSON] , діючи з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, самовільно зайняла земельну ділянку площею 0,2260 га розташовану біля буд. [ADDRESS] , чим завдала інтересам територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради матеріальну шкоду на загальну суму 227311,14 грн., що складає 216 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, чим завдала значної шкоди. Обвинувальний акт скеровано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14:08.2020 у справі №201/6176/20 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 відносно [PERSON] щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України було повернуто прокурору для виконання вимог глави 25 КПК України (а.с. 54). Після виконання вимог ст. 25 КПК України, 27.08.2020 слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 відносно [PERSON] щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України та затверджено прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 (а.с. 55 56). Вказаний обвинувальний акт знову передано для розгляду до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 28.11.2022 за результатами розгляду клопотання обвинуваченої [PERSON] про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальній справі №201/6176/20 (провадження №1-кп/201/228/2022) по кримінальному провадженню №12019040030002570 від 23.10.2019 за ч. 1 ст. 197-1 КК України, клопотання обвинуваченої задоволене. Кримінальне провадження закрите у зв`язку із закінченням строків давності (а.с. 57 58). Підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні здійснювалось прокурорами Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, після проведення відповідного реформування - прокурорами Центральної окружної прокуратури міста Дніпра. Як видно із мотивувальної частини ухвали суду від 28.11.2022, судом встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені у обвинувальному акті. Згідно висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судово-економічної та земельно-технічної експертизи №1999/2001/2002-20 від 26.05.2020 за матеріалами кримінального провадження №12019040030002570 від 23.10.2019: по першому питанню - арифметично розрахунок шкоди наведений у листі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №10-4-0.41-554/90-20 від 28.04.2020, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки житлової та громадської забудови по [ADDRESS] , враховуючи, що слідством встановлено самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,2260 га, середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель житлової та громадської забудови за цільовим призначенням відповідно до групи населених пунктів за чисельністю населення складає 56364 грн.; коефіцієнт, що застосовується до населених пунктів обласного значення, мм. Києва та Севастополя становить 3; коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки землі та коефіцієнт функціонального використання земель складають 2,3793 та 2,5 відповідно, а коефіцієнт, що застосовується до населених пунктів, віднесених до курортних не застосовується може становити 227 311,14 грн. по другому питанню - правовстановлювана документація на земельну ділянку по [ADDRESS] на дослідження не надано, також не надані дані про належність земельної ділянки по [ADDRESS] до відповідної категорії земель. Оскільки навколо будинків [ADDRESS] інших майданчиків для паркування транспортних засобів не виявлено, експертом при дослідженні враховується, що майданчик для паркування транспортних засобів, який зазначений у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 за адресою: [ADDRESS] та майданчик для паркування транспортних засобів, який зазначений у технічному звіті з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: [ADDRESS] , складеного ДП «Центр державного земельного кадастру» приймається одним і тим же майданчиком для паркування (тотожним), який в подальшому при дослідженні експертами буде враховуватися за адресою: [ADDRESS] . Відповідно даних технічного звіту з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: м. Дніпро, бульв. Слави біля буд. 52, складеного ДП «Центр державного земельного кадастру» - фактичне користування земельної ділянки по [ADDRESS] не відповідає даним зазначеним у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 правовстановлювальній документації не відповідає площі на 2260м2 (0,2260га). Фактична площа користування земельною ділянкою, яка використовується під майданчик для паркування транспортних засобів по бульв. Слави біля буд. [ADDRESS] більша на 2260 м2 ніж площа, що зазначена у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 та не відповідає даним даного договору. по третьому питанню - фактична площа користування земельною ділянкою, яка використовується під майданчик для паркування транспортних засобів по бульв. Слави біля буд. №52 - 56 у м. Дніпро на яку відсутні шравовстановлювальна документація, інші схеми та дані про рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями про передачу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , в оренду-користування більша на 2260м2 ніж площа, яка зазначена у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018. Відповідно до акту №501-ДК/365/АП/09/011-2С від 23.04.2020 складеного ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області Управлінням з контролю за використанням та охороною земель, як самовільно зайнята земельна ділянка по фактичному розміщенню автомобільної стоянки по [ADDRESS] по площі складає: 0,2490 га (2490м2). Згідно даних технічного звіту з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) складеного фахівцями ДП «Центр державного земельного кадастру» де встановлені межі, довжини сторін, периметр та площу земельної ділянки. Відповідно даного технічного звіту, площа земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] складає: 0,2490 га. В зв`язку з вищенаведеним, різниця між площею користування земельною ділянкою, яка використовується під майданчик для паркування транспортних засобів по бульв. Слави біля буд. №52-56 у м. Дніпро та площею у договорі №319 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 01.02.2018 складає 2260м2. Як встановлено судом, органами прокуратури (прокурором) і потерпілим - Дніпровською міською радою, цивільний позов у кримінальному провадженні №12019040030002570 від 23.10.2019 не заявлявся і судом не вирішувався. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № 3 від 31.03.1989, У разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди У цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Закриття кримінального провадження судом та звільнення особи від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду. Така позиція узгоджується із правовою позицією, наведеною в ухвалі Верховного Суду від 24.09.2020 по справі №348/1355/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 по справі №445/1569/15-к щодо можливості звернення позивача, у разі закриття кримінального провадження, в цивільному порядку з питанням про відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з положеннями ч. 1ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними, є самовільним зайняттям земельної ділянки. Відповідно до ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Стаття 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 212 ЗК України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки/ підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Під час розгляду справи встановлено, що відповідачкою спірна земельна ділянка використовується без достатніх правових підстав. Тому вона має бути повернута власнику. Відповідачка не заявляла про застосування строків позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 5 ст. 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Таким чином, прокурор звільнений від сплати судового збору, в зв`язку з тим, що таке процесуальне право належить позивачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Отже, у зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, враховуючи результат розгляду справи із [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3336,81\~грн. (2273,11 грн. за вимоги майнового характеру та 1073,60 грн. за вимогу немайнового характеру). На підставі вище наведеного,

Outcome: approved