Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини», в уточненій редакції якого просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04 листопада 2022 року по 21 квітня 2023 року у загальному розмірі 76923 грн. 60 коп. (120 робочих днів помножує на середньоденну заробітну плату 641 грн.03 коп. В обгрунтування уточненого позову позивач зазначив, що 19 лютого 2009 року він був прийнятий, а 04 листопада 2022 року згідно наказу №370 від 04.11.2022 року позивач, був звільнений за власним бажанням з посади начальника дільниці стрижнів та просочування АТ «Українські енергетичні машини». На час його звільнення у АТ «Українські енергетичні машини» існує заборгованість по виплаті йому заробітної плати за період з 01.09.2022 року по 04 листопада 2022 року та за не використані ним дні щорічної відпустки яка дорівнює 35797,45грн. (тридцять п`ять тисяч сімсот дев`яносто сім гривень 45 коп.). Відповідач, АТ «Українські енергетичні машини», виплату заробітної плати проводив нерегулярно, з порушенням встановлених термінів, виплати могли здійснюватися частково і за різні періоди. 16.01.2023 року позивач звернувся до Генерального директора «Українські енергетичні машини» [PERSON] з претензією про порушення умов розрахунку при звільнені, просив виплатити всі суми, що належать йому при звільненні, виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день факт розрахунку, надати письмову довідку про основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно законодавства та на підставі ч.ч.1, 2 ст.83 КЗпП України грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки, яку відповідач отримав 17.01.2023р. 22.02.2023 року він отримав від відповідача інформацію щодо належних йому до виплати сум. 21.04.2023 року відповідач повністю розрахувався з ним із заробітної плати. У зв`язку з вищенаведеним, позивач розраховує середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 04 листопада 2022 року по 21 квітня 2023 року у загальному розмірі 76923 грн. 60 коп. (120 робочих днів помножує на середньоденну заробітну плату 641 грн.03 коп. (по даним відповідача). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним вище. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у їх задоволені відмовити. Зазначив, що підставою несвоєчасного розрахунку з позивачем стали форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - військова агресія Російської Федерації проти України, що засвідчено листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024.02.0-7.1 та сертифікатом №6300-22-1122 від 30.09.2022 про форс-мажорні обставини. Товариство не могло передбачити можливість початку ведення бойових дій на території Харківської області та підготуватися до них. Станом на час звільнення [PERSON] підприємство знаходилось на території громади, яка була розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій. Територія та приміщення Товариства піддавалися систематичним ворожим обстрілам, внаслідок чого відповідачу завдано численні конструктивні пошкодження, що підтверджується витягами з ЄРДР у кримінальних провадженнях № 22022220000000817 від 22.04.2022 за ч. 1\~ст. 438 КК України, № 22022220000001240 від 12.05.2022 за ч. 1\~ст. 438 КК України, № 4200222217500000247 від 27.07.2022 за ч. 3\~ст. 110 КК України, № 120022221190000725 від 28.07.2022 за ч. 1\~ст. 438 КК України, № 220022220000002603 від 08.08.2022 за ч. 3\~ст. 110 КК України, № 22022220000000687 від 15.04.2022 за ч. 2\~ст. 438 КК України\~та рапортом спеціалізованої поліції ГУНП в Харківській області від 10.02.2023 щодо пошкоджень завданих відповідачу 10.02.2023 внаслідок вибухів. Крім того, зазначив, що відповідно до ст.10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення повноцінної діяльності підприємства. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенні виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Відповідно до\~статті 3 КЗпП\~до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. №14-рп/2004 від 16.10.2007 р. №8-рп/2007, та від 29.01.2008 р. №2-рп/2008 зазначив, що визначене\~ст. 43 Конституції України\~право на працю Конституційний суд України розглядає як природу потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Статтею 4 КЗпП України\~визначено, що законодавство про працю складається з\~КЗпП України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У ході судового розгляду встановлено, що 19 лютого 2009 року [PERSON] був прийнятий, а 04 листопада 2022 року згідно наказу №370 від 04.11.2022 року позивач, був звільнений за власним бажанням з посади начальника дільниці стрижнів та просочування АТ «Українські енергетичні машини». 16.01.2023 року позивач звернувся до Генерального директора «Українські енергетичні машини» [PERSON] з претензією про порушення умов розрахунку при звільнені, просив виплатити всі суми, що належать йому при звільненні, виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день факт розрахунку, надати письмову довідку про основну та додаткову заробітну плату, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно законодавства та на підставі ч.ч.1, 2 ст.83 КЗпП України грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки, яку відповідач отримав 17.01.2023р. Як вбачається з наданого розрахункового листа за квітень 2023 року відповідачем у повному обсязі виплачений борг підприємства по заробітній платі. Частиною 1ст. 94 КЗпП Українивизначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За приписамист. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу. Відповідно дост. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, урегульовано\~Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~(далі - Закон), який діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до частин 2, 3\~статті 1 Закону, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей\~43,\~44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. Частиною 3\~статті 10 Закону\~передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Згідно з Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в України», який затверджено Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан, який продовжувався відповідними Указами Президента України, зокрема № 8419 від 06.02.2023 з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024.02.0-7.1 та сертифікатом №6300-22-1122 від 30.09.2022 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереробної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022. Територія та приміщення АТ «Українські енергетичні машини» піддавалися систематичним ворожим обстрілам, внаслідок чого відповідачу завдано численні конструктивні пошкодження, що підтверджується витягами з ЄРДР у кримінальних провадженнях № 22022220000000817 від 22.04.2022 за ч. 1ст. 438 КК України, № 22022220000001240 від 12.05.2022 за ч. 1ст. 438 КК України, № 4200222217500000247 від 27.07.2022 за ч. 3ст. 110 КК України, № 120022221190000725 від 28.07.2022 за ч. 1ст. 438 КК України, № 220022220000002603 від 08.08.2022 за ч. 3ст. 110 КК України, № 22022220000000687 від 15.04.2022 за ч. 2\~ст.438\~КК України та рапортом спеціалізованої поліції ГУНП в Харківській області від 10.02.2023 щодо пошкоджень завданих відповідачу 10.02.2023 внаслідок вибухів. Надані відповідачем докази доводять, що у період за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 04.11.2022 по 21.04.2023) порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3\~статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням. Статтею 15 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відшкодування працівникам та роботодавцям пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, здійснюється за рахунок коштів держави-агресора, а також коштів, отриманих з/від відповідних фондів на відновлення України, у тому числі міжнародних, міжнародної технічної та або/поворотної чи безповоротної фінансової допомоги, інших джерел передбачених законодавством. Згідно зі\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі\~статтею 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання\~та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено\~ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed