Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

У січні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Як вбачається із матеріалів позову, [PERSON] є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] . 18.04.2022 року сталось залиття водою належної позивачу квартири. Внаслідок залиття було пошкоджено майно позивача, про що складено відповідний Акт. Так матеріальна шкода, відповідно до будівельно-технічного дослідження становить 357 242, 00 грн. Також було пошкоджено рухоме майна, що знаходилось у квартирі на момент залиття, майнова шкода якого, відповідно до товарознавчого дослідження становить 846 420,74 грн. Таким чином загальний розмір завданої шкоди внаслідок залиття становить 1 203 662, 74 грн. На підставі укладеного з АТ «Страхова компанія «Інго» договору страхування № 330149400.21, позивач в межах застрахованої суми отримав страхове відшкодування в розмірі 437 607, 33 грн. В результаті цього вимога до відповідача в частині відшкодування матеріальної шкоди становить 766 055, 41 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, 14 000,00 грн. витрати проведення досліджень для визначення пошкодження майна, та просить стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.03.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 04.04.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , яка відповідно до договору оренди житлового приміщення № 5 від 01.09.2021 року була передана у користування [PERSON] . Враховуючи, що на момент залиття квартира використовувалась наймачем, відсутній підтверджений факт протиправної поведінки відповідача, вини та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою позивачу. Також, відповідач зазначає, що долучений позивачем до позовної заяви акт про залиття не є належним та допустимим доказом завдання шкоди. 20.04.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивачем зазначено, що залиття сталось саме з вини відповідача, оскільки ним як власником кватири не було виконано обов`язку зі своєчасного проведення ремонту (заміни) сантехнічного обладнання в квартирі. Щодо акту, позивач зазначає, що ним повністю доведено факт залиття, що є основою вимогою до акту - зазначенні інформації про подію. 06.06.2023 від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину №382 від 20.02.2019 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2019 року. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири № 1244 від 12.05.2021 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.05.2021 року. Згідно з актом про залиття від 18.04.2022 року, складеного комісією у складі управителя УК «Голді-сервіс» Гладіліна О.М., майстра [PERSON] , слюсара-сантехніка [PERSON] , було проведено обстеження квартири [ADDRESS] (власник [PERSON] ) на предмет залиття. Під час залиття постраждали: стеля, стіни, диван, крісла, стіл журнальний, стіл дубовий, килим, паркет на підлозі, часи, двері з налічниками, стільці, телевізор, акустична система, комод, шафи, пошкоджена електрика, залита кімната 4,4х8,5. Причиною залиття кв. [ADDRESS] став незправний підривний клапан бойлеру в кв. [ADDRESS] , дренажний шланг був знятий. Відповідно до висновку експерта № ED-1727-1-1978.22 від 23.09.2022, складеного судовим експертом Комашко Р.В., розмір матеріальної шкоди, яку завдано внаслідок залиття квартири [ADDRESS] , станом на 23.09.2022 року становить 357 242 грн. Згідно з висновком експерта № ED-1725-6-19798.22 від 12.08.2022, складеного судовим експертом Цепою Ю.В., розмір матеріальної шкоди рухомого майна, яку завдано внаслідок залиття квартири [ADDRESS] , становить 846 420,74 грн. За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.05.2021 р. у справі №761/12945/19. Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини. Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.09.2020 р. у справі № 329/382/19. Відтак, обов`язковим для встановлення у спірних правовідносинах є факт залиття, встановлення осіб, які винні у такій, шкода заподіяна такою та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. При цьому, на підтвердження позовних вимог позивач повинен надати належні та допустимі докази, які б підтверджували факт виникнення залиття саме з вини відповідача. Варто також зазначити, що протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 серпня 2020 року у справі № 925/1478/16). Для розгляду цивільного спору з питань відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття має значення встановлення його причини, в тому числі місця аварії - місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло- та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги, правовідносини між якими, що виникають у процесі її створення, надання та споживання, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII (постанова Верховного Суду від 11.03.2021 р. у справі № 488/4653/18) Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 у цивільній справі № 676/4719/15-ц, обов`язок доведення факту залиття квартири покладається на позивача. Згідно з пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акту встановлена в додатку № 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. В додатку № 4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акта (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність: у такому випадку в акті має бути зазначено що згадані особи (прізвище ім`я по батькові) підписувати складений акт відмовилися з тих чи інших причин. Окрім забезпечення присутності осіб, визначених у зазначених Правилах, зацікавленим особам слід домогтися належного оформлення акта (оскільки нерідко представники ОСББ, житлово-експлуатуючих організацій та інші особи, що входять до складу комісій не мають юридичної освіти, в силу чого складають акти про залиття, не вказуючи необхідної інформації). Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що з актом про залиття повинні бути ознайомлені мешканці відповідних квартир шляхом його підписання, що дає змогу майбутньому відповідачу включити до акту свої пояснення. Відповідно до презумпції вини особи, яка завдала шкоди (стаття 1166 ЦК України), не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини. Актом про обстеження квартири від 18.04.2022 року встановлено факт залиття квартири позивача із квартири відповідача. При цьому, сторона відповідача фактично не заперечує залиття квартири позивача, але не погоджується з встановленням вини відповідача, оскільки не погоджується з відомостями, що встановлені в акті та розміром шкоди. Варто зазначити, що в акті про залиття від 18.04.2022р. не зафіксовано точної площі залиття по кожному приміщенню та орієнтовної вартості завданої матеріальної шкоди. З наданого Акта вбачається, що його склала комісія у складі працівників управляючої компанії «Голді-Сервіс»: Гладіна О.М. (управителя), [PERSON] (майстра), [PERSON] (слюсаря-сантехніка). У той же час жодних доказів надання такою управляючою компанією послуг ОСББ «Тургенєвська 45-49», ні позовна заява, ні матеріали справи не містить. Актом зазначено, що причиною залиття є «несправний підривний клапан бойлеру в кв. [ADDRESS] , дренажний шланг був знятий».Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості та документи про те, що комісія робила огляд квартири [ADDRESS] , що належить відповідачу, і склала відповідні документи, в яких визначена причина залиття. В графі «З актом ознайомлені мешканці квартир» зазначено прізвище та ініціали [PERSON] (без підпису). Жодних доказів того, що відповідач був повідомлений чи запрошувався для здійснення огляду квартири [ADDRESS] у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, на переконання суду, позивачем не доведено, що саме внаслідок дій/бездіяльності відповідача відбулось залиття. Питання про відшкодування шкоди регулюються главою 82 ЦК України. Вона присвячена зобов`язанням, що виникають не за договорами, а внаслідок завдання шкоди (їх умовно називають деліктними зобов`язаннями). Залежно від об`єкта розрізняють деліктну відповідальність за завдання шкоди майну та деліктну відповідальність за завдання шкоди особі. Для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якого пред`явлено позов. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019р. у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018р.; № 638/14260/16 від 04 липня 2018р.; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018р. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (SmithandGrady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Відтак, обов`язковою умовою для відшкодування матеріальної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, яку у даному випадку не доведено. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі № 308/3695/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20). З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, а права позивача, як було встановлено судом, порушено не було. Так, позивачем не доведено належними доказами протиправність діянь саме відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, не надано суду належних доказів того, що саме внаслідок залиття квартири позивача було заподіяно моральну шкоду, яку позивача оцінив в 50 000,00 грн., що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed