Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

05 травня 2021 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з цим позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 2006 року по червень 2020 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких мають трьох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . В червні 2020 року вони припинили фактичні шлюбні відносини, у зв`язку з чим у них виник спір стосовно поділу спільно нажитого майна. Посилаючись на вищевикладене, з врахуванням останньої заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить суд: 1) встановити факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу починаючи з 2006 року по червень 2020 року; 2) визнати майно набуте під час проживання сторін починаючи з 2006 року по червень 2020 року спільною сумісною власністю подружжя, а саме: - квартиру за адресою [ADDRESS] ; - квартиру за адресою [ADDRESS] ; - квартиру за адресою [ADDRESS] ; - автомобіль Hyundai Tucson, [NUMBER] ; - автомобіль Mercedes-Benz, [NUMBER] ; - автомобіль Volkswagen LT35, [NUMBER] . 3) визнати за позивачем право власності на: - квартиру за адресою [ADDRESS] ; - квартиру за адресою [ADDRESS] ; 4) залишити у власності відповідача: - квартиру за адресою [ADDRESS] ; - автомобіль Hyundai Tucson, [NUMBER] ; - автомобіль Mercedes-Benz, [NUMBER] ; - автомобіль Volkswagen LT35, [NUMBER] . Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що він заперечує факт проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вважає, що позивач не довела факт придбання майна за спільні кошти і вказує, що все майно було придбано за його особисті кошти. Вказує, що автомобілі придбані для ведення господарської діяльності, а тому, на його думку, з цих підстав не можуть бути спільною сумісною власністю. В судове засідання сторони не прибули, однак звернулися до суду із письмовими заявами про слухання справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають трьох спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.3-4). З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що квартири за адресою [ADDRESS] - 07 вересня 2021 року на підставі договору дарування були відчужені на користь [PERSON] , і наразі саме ця особа значиться власником спірного нерухомого майна. Квартира за адресою [ADDRESS] була набута позивачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності 16 вересня 2015 року, та наразі позивач продовжує значитися власником цього майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.5-7). Також, з наданих позивачем свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів слідує, що з 19 вересня 2013 року у власності відповідача перебуває автомобіль Mercedes-Benz 411 CDI, [NUMBER] , номер кузова (VIN) [NUMBER] ; з 05 червня 2015 року автомобіль Volkswagen LT35, [NUMBER] , номер кузова (VIN) [NUMBER] ; з 09 червня 2017 року автомобіль Hyundai Tucson, [NUMBER] , номер кузова (VIN) [NUMBER] (т.1 а.с.22-24). Інше рухоме та нерухоме майно, щодо якого сторони подавали свої докази, не є предметом цього позову в результаті уточнення позовних вимог, а тому правової оцінки відповідним доказам суд не надає. Досліджуючи питання спільного проживання сторін у період з 2006 року по червень 2020 року, суд зазначає таке. Як слідує з матеріалів справи, сторони мають трьох спільних дітей - 2010, 2013 та 2016 років народження. Різниця у віці між вказаними дітьми є незначною, що вказує на тривалість та міцність сімейних відносин сторін. Факт батьківства позивача щодо вказаних дітей відповідач не заперечує. Також допитаний свідок [PERSON] показала, що сторони проживали в цивільному шлюбі протягом тривалого часу та мають трьох дітей від нього. Сторони постійно були поряд, разом відпочивали. Свідок завжди бачила відповідача у дома з позивачем, відповідач відводив дітей в школу. Сім`я свідка разом із сім`єю сторін їздили разом на відпочинок на [PERSON] озера. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивач довгий час проживала з відповідачем у цивільному шлюбі, від якого вони мають трьох дітей. Свідку відповідач представляв позивача, як дружину. Аналогічні за змістом покази надали свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Покази допитаних у судовому засіданні свідків зі сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд до уваги не бере, оскільки цим особам невідомі будь-які достовірні відомості про факт проживання чи не проживання сторін у фактичному шлюбі. Всі покази цих осіб зводяться до того, що відповідач відводив дітей у школу. Крім того, у своїх письмових поясненнях від 30 травня 2020 року, які надавалися відповідачем власноручно працівникам поліції під час оформлення на нього адміністративних матеріалів за вчинення домашнього насильства, відповідач самостійно вказував позивача, як свою співмешканку (т.1 а.с.226-227). Враховуючи вищевикладене, а саме - факт наявності спільних дітей сторін, не перебування сторін у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, а також покази допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання сторін у період 2006 року по червень 2020 року є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Визначаючи перелік майна, яке входить до складу спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає таке. Як вже зазначав суд, статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, вирішуючи питання про включення чи не включення того чи іншого майна до складу спільної сумісної власності подружжя, суд керується загальними приписами глави 8 СК України, щодо майна яке набуте сторонами у період з 2006 року по червень 2020 року, коли сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Щодо квартир за адресою [ADDRESS] , то суд зазначає, що на час вирішення цього спору судом, ці об`єкти нерухомого майна належать інші особі [PERSON] , яка навіть не залучена позивачем, як відповідач у цій справі. Заяв про зміну предмету позову у зв`язку з цим, зокрема вимог про присудження грошової компенсації за відчужене відповідачем майно, позивач також не подавала. У зв`язку з вищенаведеним, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог стосовно вказаних квартир, адже вони наразі не належать будь-якій стороні у справі, а суд не має права вирішувати будь-які вимоги стосовно них, без залучення власника майна до спору. Щодо квартири за адресою [ADDRESS] , суд зазначає, шо оскільки ця квартира була набута позивачем у власність у період перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, вона є спільною власністю сторін, а тому може бути предметом поділу між ними. Щодо автомобілів\~Hyundai\~Tucson,\~Mercedes-Benz,\~Volkswagen\~LT35, суд зазначає, що оскільки вони набуті відповідачем у власність у період перебування у фактичних шлюбних відносинах з позивачем, вона є спільною власністю сторін, а тому може бути предметом поділу між ними. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач зобов`язана доводити свою участь у придбанні цього рухомого та нерухомого майна, оскільки за змістом ст.60 СК України, право спільної сумісної власності подружжя, до якого за положенням ст.74 СК України прирівнюється і перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, презюмується. Це означає, що саме відповідач, заперечуючи поширення на вищенаведене майно режиму спільної сумісної власності, зобов`язаний довести суду, що таке майно є його особистою приватною власністю, або були придбано за його особисті кошти. Таких доказів сторона відповідача суду не надала. Заробіток від господарської діяльності, отримання кредитних коштів та позик за час фактичних шлюбних відносин не є особистими коштами, як помилково вказує сторона відповідача, адже за змістом ч.2 ст.61 СК України, всі доходи одного з подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності. Стверджуючи про погашення частини кредитних коштів після припинення фактичних шлюбних відносин, відповідач не позбавлений можливості пред`явити свої вимоги з цього приводу до позивача та отримати відповідну компенсацію. Доводи відповідача про те, що спірні автомобілі використовуються ним, як фізичною особою-підприємцем в господарській діяльності, суд до уваги не бере, оскільки ці обставини не спростовують факт поширення на них режиму спільної сумісної власності подружжя. Обираючи спосіб поділу спільної сумісної власності сторін, суд зазначає таке. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки сторони не посилаються на необхідність відступлення від засад рівності часток подружжя (ч.2 ст.70 СК України), суд вважає, що їх частки у спільній сумісній власності є рівними та становить 1/2 кожного. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В даному випадку, позивач просить суд в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя присудити їй квартиру за адресою [ADDRESS] , оціночна вартість якої становить 750\~000,00 грн., а відповідачу автомобілі загальною оціночною вартістю 1\~044\~500,00 грн. Враховуючи, що відповідач свій варіант поділу не запропонував, а також, зважаючи на інтереси сторін, зокрема, фактичне проживання позивача з дітьми у вищенаведеній квартирі, а також використання відповідачем у власній господарській діяльності автомобілів, суд дійшов висновку, що такий поділ слід провести виділивши це майно сторонам у натурі. Позивач грошової компенсації за відступ від своєї ідеальної частки у праві спільної сумісної власності не вимагала, що є її диспозитивним правом. Квартири за адресою [ADDRESS] були виключені судом з поділу на підставі мотивів, які зазначалися вище, але враховуючи їх однакову оціночну вартість та пропозицію позивача виділити ці квартири по одній кожній із сторін, це не вплинило на загальне співвідношення вартості майна, яке позивач просила залишити собі, а яке просила залишити відповідачу, адже в обох випадках відступ від ідеальної частки позивача в грошовому виразі становить близько 300\~000,00 грн. Вимоги про визнання майна спільною сумісною власність є зайвими, оскільки ці обставини були встановлені у мотивувальній частині рішення, а їх повторне зазначення у резолютивній частині рішення є зайвим та внесе двозначність у зміст прийнятого рішення. Зважаючи на часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 7\~332,04 грн (11\~350 х (750\~000 / 1\~161\~000,00)). Крім того, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. за задоволену позовну вимогу немайнового характеру (про встановлення факту), за яку судовий збір позивачем сплачений не був.

Outcome: partial