Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди . Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивачем подано до Державного бюро розслыдувань заяву про вчинене кримінальне правопорушення від 14.01.2021 № 18, у якій сотанінй просив відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366 КК України відносно [PERSON] , який 31.08.2017, працюючи старшим слідчим першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області, зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересів служби, для приховування злочину, скоєного державними інспекторами Закарпатської міжобласної інспекції по охороні та відтворенню водних живих ресурсів та врегулюванню рибальства у водоймах України, шляхом внесення завідомо неправдивої інформації в офіційні документи, в постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, у результаті чого порушив конституційні права гарантовані статтями 3, 8, 13, 19, 22, 40, 41, 42, 64, 68 Конституції України та наніс шкоду фермерському господарству «Бурка В.В.» на суму більше 100 000 грн. Оскільки, у визначені КПК України строки, позивач не отримав інформацію про те, що відомості із його заяви уповноваженими особами ДБР до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були, ним подано до Шевченківського районного суду м. Києва скаргу на бездіяльність органу досудового розслідування. Відтак, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021 у справі № 761/3783/21 скаргу [PERSON] задоволено, зобов`язано уповноважену посадову особу ДБР невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві [PERSON] від 14.01.2021 № 18 і розпочати досудове розслідування. Таким чином, з врахуванням даних обставин, на думку позивача, діями Державного бюро розслідувань останньому завдано шкоди, яку він оцінює в розмірі 1 000 000,00 грн. 18.05.2023 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва дану позовну заяву було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 04.08.2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 08.08.2023 для вирішення питання про відкриття провадження. 08.08.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 08.09.2023 представником відповідача було подано відзив, в якому зазначено, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021 у справі № 761/3783/21 отримана уповноваженими особами Державного бюро розслідувань 14.04.2021. До ЄРДР внесені відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві [PERSON] від 14.01.2021 № 18 і розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62021140010000079 від 15.04.2021, яке у подальшому об`єднано із кримінальним провадженням № 42020000000001842 від 29.09.2020. За результатами досудового розслідування кримінальне провадження № 42020000000001842 від 29.09.2020 закрито, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 364, частиною 1 статті 366, частино 2 статті 382, частиною 3 статті 382 КК України. Не погоджуючись із вказаною постановою, [PERSON] звернувся із відповідною скаргою до Личаківського районного суду м. Львова. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.10.2021 у справі № 463/11361/21, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021, в задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. Відмовляючи у задоволенні скарги, слідчий суддя прийшов до висновку, що постанова слідчого від 24.09.2021 є обґрунтованою, відповідає вимогам КПК України, а тому підстав для її скасування та задоволення скарги немає. Так, представник відповідача вказує, що у рамках спірних правовідносин слідчими Державного бюро розслідувань не допущено серйозних і грубих недоліків під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за заявою [PERSON] , а злочин, який розслідувався, не є тяжким. Незважаючи на те, що заява [PERSON] від 14.01.2021 № 18 фактично розглянута, за цією заявою проведено досудове розслідування, що підтверджується рішеннями судів у справі № 463/11361/21, позивач ініціює позови про відшкодування моральної шкоди, які він оцінює у значних розмірах (мільйони гривень). Окрім цього, представник відповідаач звернув увагу, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.12.2022 у справі № 466/5021/18 викладено правовий висновок, згідно якого скасування в порядку КПК України процесуальних рішень не свідчить про незаконність дій відповідача, завдання шкоди позивачу та про причинний зв`язок із завданою майновою і моральною шкодою. Оскарження позивачем дій органів досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Тож скасування процесуальних постанов слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідачів і завдання такими діями шкоди позивачу, а відповідно і не тягне за собою наслідки цивільно-правового характеру. Зазначена позиція узгоджується із сталою практикою Верховного Суду у цій категорії спорів, зокрема відповідає останнім правовим висновкам Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформованим у постановах від 12.04.2023 № 591/2583/21, від 13.04.2023 у справі № 591/4134/21, від 17.04.2023 у справі № 751/3968/22, від 29.05.2023 у справі № 686/8978/22, від 29.05.2023 у справі № 438/647/18, від 19.06.2023 у справі № 638/10789/20, від 20.06.2023 у справі № 757/33618/18-ц та від 15.08.2023 у справі № 757/943/21 правовідносини у яких є подібними правовідносинам у справі, що розглядається. Крім того, відповідну позицію Верховний Суд неодноразово займав і під час розгляду касаційних скарг [PERSON] на рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] з тотожних правових підстав (зокрема, у постановах від 26.09.2018 у справі № 454/1460/16-ц, від 03.10.2018 у справі № 454/1010/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 461/3726/17-ц, від 27.06.2019 у справі № 461/2914/17 та від 22.01.2020 у справі № 454/1403/17. Таким чином ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021 у справі № 761/3783/21 свідчить лише про реалізацію [PERSON] , передбаченого статтею 24, 303 КПК України права на оскарження дій слідчого, що само по собі підтверджує факт поновлення ймовірно порушених законних інтересів в судовому порядку, адже відомості за його заявою від 14.01.2021 № 18 внесені до ЄРДР, що вже свідчить про отримання позивачем достатньої сатисфакції. Також у позовній заяві позивачем не зазначено та необґрунтовано, в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди і якими доказами це підтверджується, а також те, що саме дії ДБР є причиною, а ймовірно завдана шкода безумовним наслідком таких дій чи бездіяльності ДБР. Відтак, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позовної заяви. 21.09.2023 позивачем було направлено відповідь на відзив на позовну заяву, в якому останній не погоджувався з позицією представника відповідача, осікльки представник не вказав, яких саме доказів не надано позивачем на підтвердження моральної шкоди. 11.10.2023 ухвалою суду було закінчено підготовче судове засіжання та перейдено до розгляду справи по суті. 11.10.2023 представником відповідача були подані додаткові пояснення, в яких представник наголосив на тому, що позивачем не надано позивачем до суду і чіткого, обґрунтованого розрахунку заявленого розміру моральної шкоди із документальним підтвердженням понесення такої шкоди, а лише зазначено, що розмір шкоди складає - 1 000 000,00 грн. Позивач вважає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021 у справі № 761/3783/21 встановлено вину та незаконність дій уповноважених осіб ДБР при розгляді його заяви про злочин. В той час, як ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26.02.2021 у справі № 761/3783/21 лише зобов`язано уповноважену особу (слідчого) Державного бюро розслідувань внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування за заявою [PERSON] від 14.01.2021 вих. № 18, а не встановлено незаконність дій працівників ДБР, про що зазначає [PERSON] . Відтак, сама по собі реалізація прав визначених КПК України, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Такимч ином, на думку представника відповідача, вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав. Представник відповідача в судове засідання з`явилась, подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, просила відмовити в задоволені позовних вимог. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статею 23 ЦК Україн, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. У силу ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. При цьому, згідно ст. 2 ч.1 п.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Як передбачає п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Із зазначених правових норм убачається, що для наявності деліктної відповідальності органу державної влади необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана. Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обовязковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причиннии зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі №915/1015/16 від 25.06.2018 по справі № 916/1991/17 від 12.06.2018 по справі № 908/999/17. Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц зазначив, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності». Відтак, позивач, звертаючись до суду, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий звязок. Тобто, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку та підтверджуватись відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, або рішенням уповноважених посадових осіб органу державної влади, яке матиме преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди. Суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Суд в контексті спірних правовідносин звертає увагу на те, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Суд наголошує, що, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд повинен виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. З врахуванням зазначеного, суд звертає увагу, що відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Відтак, звернувшись зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України, позивач реалізував право на оскарження дій Державного бюро розслідувань, яке в подальшому виконало ухвалу слідчого судді. Так, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. У разі задоволення судом скарги особи стосовно бездіяльності правоохоронного органу або зобов`язання внести певні відомості до ЄРДР, такий факт може свідчити виключно про наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб правоохоронного органу, однак це не може свідчити про незаконність їх діяльності, як такої. Вищезазначених висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 30.01.2019 по справі № 199/1478/17, від 27.11.2019 по справі № 641/2198/17, від 13.01.2020 по справі № 227/2572/19, від 19.03.2020 по справі № 686/13212/19, від 21.02.2020 по справі № 521/2951/17. При цьому, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц зазначено, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню у відповідності до статей 23, 1167, 1174 ЦК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наведенні обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки посилання позивача не свідчать про завдання останньому моральної шкоди, яка може бути відшкодована в порядку визначену законодавством. Відтак, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими та не містять належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача.

Outcome: dismissed