Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

24.04.2023 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини до майна [PERSON] , померлої [INFO] , встановивши його тривалість у три календарних місяця, з дня набрання цим рішенням законної сили. В обґрунтування заяви, позивачка вказує, що є родичкою [PERSON] , яку в свою чергу оголошено померлою на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року, яким визначено дату смерті останньої [INFO] . За наслідком чого, відкрилась спадщина до майна [PERSON] , спадкоємцем до майна якої є вона - [PERSON] , як родичка за законом по батьковій лінії. Поряд з цим, як стверджує позивачка, отримавши рішення Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року про оголошення [PERSON] померлою, через введення в Україні воєнного стану та активних бойових дій, вона не виконавши рішення суду та не отримавши свідоцтво про смерть останньої, була вимушена виїхати з території України за кордон. Під час перебування за кордоном, з вимушених підстав, позивачка була позбавлена можливості вчасно скласти у консульській установі заяву про прийняття спадщини до майна померлої родичкою, з підстав відсутності свідоцтва про смерть, яке отримати вона мала можливість лише в органах РАЦС на території України. Як стверджує позивачка, за наслідком повернення до території України, після вимушеного виїзду, вона вчинила дії з державної реєстрації смерті [PERSON] на підставі зазначеного рішення суду та звернулась до приватного нотаріуса Юшиної С.І. з заявою про прийняття спадщини до майна [PERSON] , однак їй було роз`яснено про пропуск встановленого законом шестимісячного терміну для вчинення цих дій та роз`яснено порядок звернення до суду з відповідним позовом про поновлення строку. Вказані підстави зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10.05.2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 26.06.2023 року позивачкою надано до суду клопотання про заміну відповідача на належного та надано позовну заяву, в уточненій редакції, з урахуванням зміненого відповідача на Одеську міську раду. У підготовчому судовому засіданні 18.09.2023 року, судом було ухвалено задовольнити вказану заяву та замінено відповідача [PERSON] на належного - Одеську міську раду. 16.10.2023 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про витребування доказів, за наслідком розгляду якого 16.10.2023 року судом постановлено ухвалу про задоволення клопотання та витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Юшиної С.В. належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи заведеної до майна [PERSON] ,, померлої [INFO] . Тієї ж дати, 16.10.2023 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 21.11.2023 року о 11 год. 00 хв. 30.10.2023 року та 03.11.2023 року до суду надійшли відповіді від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Юшиної С.В. на виконання ухвали суду від 16.10.2023 року про витребування доказів. У судове засідання призначене на 21.11.2023 року позивачка не з`явилась, однак до суду надійшла заява від представника останньої про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак про причини неявки суд не повідомив, відповідач відзив на позовну заяву не надав. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі, за відсутності відзиву на позов, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року по справі №947/38989/20, яке набрало законної сили 17.12.2021 року, заяву [PERSON] задоволено. Оголошено громадянку України [PERSON] , [INFO] , померлою. Вказаним рішенням суду встановлено, що дочка [PERSON] - [PERSON] є двоюрідною тіткою заявниці [PERSON] . При цьому [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , де зареєстрована на теперішній час. За вказаною адресою [PERSON] проживала до липня 2007 року, після чого зникла в невідомому напрямку та на даний час її місце проживання або перебування невідомі. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також показаннями свідків. Частинами 4,5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Враховуючи положення ст. 82 ЦПК України, в силу преюдиційності, судом встановлені обставини та факти рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року по справі №947/38989/20, яке набрало законної сили 17.12.2021 року, під сумнів не ставляться та додатковому доказуванню в даній справі не підлягають. Внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина (ч.1 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приймаючи вищевикладене вбачається, що з моменту набрання рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року по справі №947/38989/20, а саме з [INFO] [PERSON] оголошена померлою, внаслідок чого з даного часу відкрилась спадщина на належне останній усі права, обов`язки та майно, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). Приймаючи встановлені у рішенні Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року по справі №947/38989/20 вбачається, що позивачка в цій справі [PERSON] є двоюрідною племінницею оголошеної померлою [PERSON] , а остання двоюрідною тіткою відповідно, за наслідком чого [PERSON] належить до кола спадкоємців до майна оголошеної померлою [PERSON] в порядку спадкування за законом. Як вбачається, у квітні 2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Юшиної Світлани Іванівни з приводу подання заяви про прийняття спадщини за законом до майна оголошеної померлою [PERSON] , померлої [INFO] , однак листом нотаріуса від 04.04.2023 року за вих. №19/01-16 позивачці роз`яснено про пропуск строку для подання відповідної заяви. Додатково, у відповідності до відповіді приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Юшиної Світлани Іванівни від 30.10.2023 року за вих. №71/01-16 повідомлено, що приватним нотаріусом не заводилась спадкова справа до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Матеріали справи не містять інших доказів про наявність інформації про заведення спадкової справи до майна [PERSON] , померлої [INFO] та наявності інших спадкоємців, крім заявниці, до майна спадкодавця. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачкою пропущено встановлений законом шестимісячний строк для вчинення дії з подання заяви про прийняття спадщини за законом до майна [PERSON] , померлої [INFO] . За правилами частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008, «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину, а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними». Отже, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд має досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Верховний Суд у постанові від 22.12.2021 року по справі № 703/4978/19 дійшов до висновку, що законодавство не встановлює конкретний перелік поважних причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини та такі причини оцінюються судом на власний розсуд, в кожному конкретному випадку та з урахуванням усіх обставин справи. Тобто суд, розглядаючи такі позови встановлює саму по собі наявність причин, що унеможливили своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини, та оцінює їх з точки зору поважності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи доводи позивача про поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини, судом приймається, що дійсно 24 лютого 2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб. Відтак, з моменту видання Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу, що є загальновідомим фактом. З поданих до суду доказів, судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] здійснила виїзд поза межі державного кордону України 17.03.2022 року та повернулась до території України 29.03.2023 року, що підтверджується відповідними відбитками штемпелю державної прикордонної служби у паспорті громадянина України для виїзду за кордон. На підставі вищевикладеного, суд вважає встановленим, що в межах строку для вчинення дій з прийняття спадщини до майна спадкодавця, позивачка виїхала поза межі державного кордону України, з підстав введеного на території України воєнного стану, що є непередбачуваними підставами. Також, судом приймається, що оголошення [PERSON] померлою на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року по справі №947/38989/20, було вчинено саме за наслідком дій позивачки [PERSON] . У відповідності до поданого до суду свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що актовий запис №11 про смерть [PERSON] , померлої [INFO] , складено 03.04.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). За наслідком викладеного вбачається, що дійсно державна реєстрація смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка була оголошена померлою рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.11.2021 року по справі №947/38989/20, була проведена 03.04.2023 року, тобто після повернення позивачки до території України. Враховуючи вищевказані обставини в цілому, суд вважає підтвердженими доводи позивачки, що остання - [PERSON] вчинивши, як родичка, належні дії з оголошення [PERSON] померлої, в подальшому в межах строку для прийняття спадщини була позбавлена можливості для подання заяви про її прийняття, з підстав вимушеного виїзду поза межі державного кордону України з незалежних від неї підстав, а саме через запроваджений в Україні воєнний стан, а також була позбавлена можливості вчинити такі дії через консульську установи, за відсутності належного документу на підтвердження смерті [PERSON] та не вчинення дій з державної реєстрації її смерті, що в свою чергу мало місце після повернення позивачки до території України. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, надаючи оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам в цілому, а також кожному доказу окремо, приймаючи вищевказані встановлені судом обставини, суд вважає доводи викладені позивачкою в мотивування позову такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи належними і допустимими доказами, а відтак є підтвердженими і обґрунтованими, за наслідком чого суд доходить до висновку про поважність причин пропуску позивачем строку для вчинення дій з подання заяви про прийняття спадщини за законом до майна [PERSON] , померлої [INFO] . Поряд з цим, судом враховується, що статтею 13 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вбачається, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Дана позиція узгоджується з постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.10.2018 (справа №681/203/17-ц,провадження №61-26164св18). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п.24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі Ейрі»; п.32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п.32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосований у практиці Європейського суду з прав людини, отримане, хоча і не оформлене належним чином спадкове майно охоплюється поняттям «майно» у розумінні ст.1 Першого протоколу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 вбачається, що при вирішені питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватися правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Приймаючи вищевикладене, суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки [PERSON] втратить право на спадкування майна за законом, і вказані обставини будь для позивача занадто надмірним тягарем, при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи, одночасно враховуючи наявні підстави що свідчать про пропуск позивачем строку для вчинення дій з прийняття спадщини з поважних підстав. Отже, аналізуючи вищевикладене, суд приймає до уваги доводи позивача про пропущення строку подання заяви до нотаріуса для прийняття спадщини за законом, практику Європейського суду з прав людини, і те, що факт пропуску позивачем строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення останнього від спадкування, відтак суд вважає, що причини, на які посилається позивач є поважними, а тому є підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Поряд з цим, суд вважає достатнім для визначення позивачеві строку для вчинення дій з подання заяви про прийняття спадщини терміном у два місяця, з дня набрання рішенням законної сили, що є достатнім для вчинення відповідних дій. За наслідком вищевикладеного, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до Одеської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також враховується, що у відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial