Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач, через представника - адвоката Поліщука А.Р., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 лютого 2022 року о 03 годині 40 хвилин відбувся відкритий воєнний напад Росії на Україну. Порушивши державний суверенітет і цілісність України, російські війська в перші дні повномасштабного вторгнення окупували частину населених пунктів України, в тому числі й с. Здвижівку Бучанського району Київської області. З 20-х чисел лютого 2022 року [PERSON] , [INFO] , знаходився у с. Здвижівка Бучанського району Київської області. Після повномасштабного вторгнення його (позивача) зв`язок з сином - [PERSON] обірвався і був відсутній аж до моменту деокупації Київської області від російських військ. 31 серпня 2022 року до чергової частини ВП № 1 (м. Буча) Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від офіцера громади про те, що цього ж дня у лісі поблизу с. Здвижівка виявлено труп невстановленої особи, яке 01 вересня 2022 року було внесено до ЄРДР за № 12022111050002707 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 31 серпня 2022 року о 13 годині 50 хвилин в лісосмузі за 170 метрів від будинку [ADDRESS] виявлено тіло невідомої особи, чоловічої статі віком близько 40 років, з гнилісними змінами, в похованні глибиною півметра та яке присипано, зі зв`язаними кінцівками рук. Вказана інформація пересікається з відкритими джерелами мережі інтернет, а також ЗМІ та Telegram-каналу Національної поліції, де очільник поліції Київської області зазначив таке: «Зав`язали руки, вдягнули на голову чохол і стратили. Тіло цього закатованого окупантами чоловіка ми виявили сьогодні на колишніх позиціях армії Російської Федерації в Здвижівці». Про цю подію також було знято документальний фільм американським суспільним мовником і телевізійною мережею Public Broadcasting Servise, у якому починаючи з 52:00 хв. очільник поліції Київської області [PERSON] дає інтерв`ю стосовно даної події, зазначаючи таке: «Приблизний вік загиблого 40-50 років. На шиї і тулубі виявлено пошкодження. Вбитий був одягнутий у високі чоботи, мав при собі годинник марки «Seiko». Якщо ви впізнали речі і маєте інформацію про загиблого прошу повідомляти до поліції». У подальшому 01 вересня 2022 року в ЗМІ почала з`являтися інформація про цю подію, а також заклики до звернення в поліцію у випадку, якщо вказане тіло, або речі будуть впізнані. Так, він (позивач) впізнав годинник марки «Seiko», який подарував сину, і повідомив поліцію про те, що ймовірно знайдене тіло невідомого чоловіка - його син. 12 вересня 2022 року старшим слідчим СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області було винесено постанову про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, до якої додано зразок букального епітелію позивача ( [PERSON] ) та два фрагменти ребра невідомої особи чоловічої статі близько 40 років, для визначення ДНК-профілю [PERSON] та ДНК-профілю фрагментів ребер невідомого чоловіка та чи може [PERSON] бути біологічним батьком особи, фрагменти кісток якої надані на дослідження. Відповідно до висновку Київського НДКЦ від 13 жовтня 2022 року № СЕ-19/111-22/41350-БД [PERSON] (позивач) може бути біологічним батьком особи чоловічої генетичної статі, ймовірність складає 99,99989582%. Таким чином, [PERSON] є батьком невстановленої особи - [PERSON] . Вказані обставини також підтверджуються постановою слідчого Бучанського РУП ГУНП в Київській області про встановлення особи невпізнаного трупа від 13 жовтня 2022 року, відповідно до якої труп невстановленої особи, чоловічої статі, виявлений 31 серпня 2022 року о 13 годині 50 хвилин у лісосмузі за 170 метрів від будинку [ADDRESS] , визнано як труп [PERSON] , [INFO] . 14 жовтня 2022 року лікарем Бучанського районного відділення КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» було видано довідку про причину смерті до форми № 106/о № 655, де зазначено, що [PERSON] помер [INFO] через вогнепальне поранення голови. Ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї. Внаслідок смерті сина, він (позивач) зазнав сильного душевного болю і моральних страждань, оскільки втрата сина не пов`язана з хворобою, а пов`язана з війною, яку почала Росія, він (позивач) довгий час мав проблеми зі здоров`ям через сильний стрес, відчував свою безпорадність у зв`язку зі смертю сина та неможливістю його повернути. Після смерті сина, будучи інвалідом і пенсіонером, взяв на себе відповідальність по утриманню і максимальній допомозі його сім`ї. Крім того, враховуючи, що його (позивача) син був фактично закатований, то він крім іншого переживає постійні душевні страждання, втратив душевний спокій, весь час перебував і перебуває в стані постійного напруження і стресу, було суттєво порушено його нормальні життєві зв`язки, він змушений докладати значних зусиль для організації свого життя, смерть сина, горе та втрата викликає реакцію замикання від оточуючого середовища, зниження настрою, порушення сну. Потрапивши під окупацію, його (позивача) син міг розраховувати на належне до себе ставлення, яке закріплене Женевськими конвенціями 1949 року, які закріпили основні принципи сучасного міжнародного гуманітарного права: війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених, тощо забороняються. У порушення цих принципів російські військові, під керівництвом держави Росії, не забезпечили дотримання та схоронність цих принципів та зневажливо і з не відомих причин закатували та вбили його (позивача) сина - [PERSON] . Враховуючи позицію ЄСПЛ у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), які стосуються прав, свобод та інтересів ВПО Російською Федерацією, які не пов`язані зі смертю близьких, моральна шкода вважається доведеною в сумі 35 000,00 євро, яку можна в даному випадку констатувати та визначити, а тому беручи цинічне відношення Росії до України, до громадян України, а також смерть безлічі цивільного населення внаслідок військових дій Росії, у тому числі й смерті його (позивача) сина - [PERSON] , моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу його душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди в даному випадку не може бути адекватною дійсним його (позивача) стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а тому просив стягнути з Російської Федерації завдану йому моральну шкоду в розмірі 2 316 000,00 грн, що на день звернення до суду з вказаним позовом складає 60 000,00 євро за курсом НБУ. Ухвалою суду від 19 червня 2023 року було відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 вересня 2023 року підготовче провадження у даній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Поліщук А.Р. позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзив на позов не надав. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 20). З копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 31 серпня 2022 року до чергової частини ВП № 1 (м. Буча) Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від офіцера громади про те, що 31 серпня 2022 року в лісі поблизу с. Здвижівка Бучанського району Київської області виявлено труп невстановленої особи; 01 вересня 2022 року відомості за вказаним фактом було внесено до ЄРДР за № 12022111050002707 за ч. 2 ст. 438 КК України (а.с. 22). Відповідно до копії постанови про встановлення особи невпізнаного трупа від 13 жовтня 2022 року, труп невстановленої особи чоловічої статі, виявлений 31 серпня 2022 року о 13 годині 50 хвилин у лісо смузі за 170 метрів від будинку [ADDRESS] , визнано як труп [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24-25). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в с. Здвижівка Бучанського району Київської області; причина смерті - вогнепальне поранення голови. Ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї, що підтверджується копіями свідоцтва про смерть і довідки про причину смерті (а.с. 19, 26). Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з позивачем більше 20 років, раніше разом працювали. Знає позивача як життєрадісну, комунікабельну людину, яка завжди підтримувала настрій колективу. З початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України вони підтримували спілкування у своєму вузькому колі, проте позивач при спробі спілкування закривався, неохоче спілкувався. І тільки у травні місяці йому (свідку) стало відомо, що у позивача зник син. Згодом було встановлено, що син загинув, внаслідок дій російських агресорів. З тих пір позивач змінився, менше спілкується. Усе спілкування зводиться до того, як поставити сину пам`ятник та покарати агресора. Між позивачем та його сином були гарні стосунки як батька та сина. Позивач відчуває сильні душевні страждання у зв`язку із втратою сина, дуже сильно змінився, замкнувся в собі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з позивачем з 2020 року, раніше разом працювали. Знає позивача як веселу та ввічливу людину, яка готова завжди допомогти. Коли почалася війна у 2022 році вони вже разом не працювали, проте продовжували спілкуватися. Спочатку він (свідок) подзвонив позивачу, проте позивач не підняв слухавку. У подальшому позивач передзвонив йому (свідку), під час такої розмови у позивача настрою не було, скаржився, що болить серце, про те, що у нього зник син позивач йому (свідку) не повідомив. Вже пізніше стало відомо, що син позивача загинув від дій російських агресорів. Після цього позивач замкнувся, став менше з`являтися у соціумі, під час розмов постійно згадує про втрату сина та як поставити сину пам`ятник. Між позивачем та його сином були дуже близькі стосунки як батька і сина, для позивача втрата сина була дуже великою трагедією. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає позивача близько 15 років, він є зятем позивача. Між позивачем та його сином були дуже гарні відносини як люблячого батька та люблячого сина, вони постійно спілкувались. До моменту підтвердження смерті сина позивача усі сподівались, що він знайдеться, думали, що може він в полоні. У подальшому, після того як позивач дізнався про смерть свого сина, позивач сильно «здав» і замкнувся в собі, почав себе погано почувати та з`явилась нервозність. Нормальні життєві зв`язки позивача були порушені, уся схема життя, що він собі побудував була зруйнована. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на території України, у зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на підставі Указів Президента України неодноразово продовжувався та діє на даний час. Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, з викладеного можна дійти висновку, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент розгляду справи судом. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц. [PERSON] звернувся до суду з позовом до РФ про відшкодування шкоди, завданої йому у зв`язку із загибеллю його сина внаслідок збройної агресії РФ на території України. Як було зазначено вище, у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. Дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Визначаючи, чи поширюється на РФ судовий імунітет у даній справі, суд врахував те, що: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі, громадянину України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). У разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі. Частиною першою ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Частиною 9 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог, які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Як вбачається з позовної заяви, втрата сина - [PERSON] завдала позивачу невгамовного душевного болю і страждань. Військова агресія Російської Федерації проти України, в результаті якої загинув син позивача - [PERSON] , з урахуванням обставин його смерті, призвела до втрати позивачем душевного спокою. Позивач відчув безпорадність у зв`язку із смертю сина та неможливістю його повернути, втратив душевний спокій, весь час перебував та перебуває у стані постійного напруження та стресу, він змушений докладати значних зусиль для організації свого життя, втрата сина викликає у нього реакцію замикання від оточуючого середовища, порушення сну. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає беззаперечним факт того, що позивачу внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України завдано моральної шкоди в зв`язку зі смертю його сина [PERSON] , причиною смерті якого стало ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї, а саме вогнепальне поранення голови, внаслідок чого позивач зазнав і продовжує зазнавати невгамовного душевного болю і моральних страждань. З огляду на характер заподіяної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, завданих позивачу, у зв`язку із втратою сина, обставини, за яких така шкода була заподіяна, глибину та тривалість душевних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач, у зв`язку із втратою близької людини, з огляду на істотність змін у звичайному його житті, з урахуванням розумності та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених [PERSON] вимог у повному обсязі та вважає за необхідне стягнути з відповідача завдану позивачу моральну шкоду в розмірі 2 316 000,00 гривень, що є еквівалентом 59 378, 37 євро за офіційним курсом Національного Банку України станом на день подачі позову (03 січня 2023 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 13 420,00 гривень.

Outcome: approved