Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету позову на стороні позивача - ТОВ «Ханбер» про визнання договору від 12.04.2017 № 14 про сплату пайових внесків недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час підготовки та подачі до Міністерства юстиції України 24.10.2019 ТОВ «ХАНБЕР» та ОК «ЕКОДОМ-1» спільної скарги на рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими проведено реєстрацію на об`єкти нерухомості в тому числі за відповідачем, ОК «ЕКОДОМ-1» стало відомо, що нібито 12.04.2017 невстановленими особами від імені ОК «ЕКОДОМ-1» в особі Голови кооперативу [PERSON] та [PERSON] підписаний договір про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» № 14. Згідно умов договору ОК зобов`язується організувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому житловому будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по [ADDRESS] за рахунок внесків учасників та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику нежитлове приміщення (паркомісце) в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документи, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього. Крім цього, позивачу стало відомо, що невстановленими особами від імені голови ОК «ЕКОДОМ-1» [PERSON] видано [PERSON] довідку за вих. № 12/04/2017 датовану 12.04.2017, відповідно до змісту якої [PERSON] згідно договору про сплату внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» № 14 від 12.04.2017 зробив внесок в повному обсязі згідно додатку № 1 до вказаного договору. Також стало відомо, що складено Акт прийому-передачі до договору № 14 про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1» від 12.04.2017 датований 06.03.2019, підписаний [PERSON] та невстановленими особами від імені голови ОК [PERSON] 09.02.2022 по даному факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено інформацію про скоєння кримінального правопорушення та розпочато досудове слідство у кримінальному провадженні, в матеріалах якого міститься допит [PERSON] , яка зазначила, що договір про сплату пайових внесків підписано за допомогою факсиміле (відбитком її підпису), сама вона вказаний договір не підписувала та хто міг його підписати від її імені їй невідомо, як і довідку про сплату [PERSON] внесків від 12.04.2017 № 12/04/2017 та акт прийому-передачі від 06.03.2019. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що на даний час право власності на паркомісце [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «ХАНБЕР», проте наявність оспорюваного договору може викликати матеріальні претензії до ОК «Екодом-1» з боку ТОВ «ХАНБЕР», в зв`язку з чим позивач просить суд визнати недійсним договір № 14 про сплату пайових внесків, укладений 12.04.2017 між ОК «Екодом-1» та [PERSON] . До позовної заяви долучено клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи, клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи та клопотання про виклик свідка [PERSON] 11.07.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 01.12.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити ОК «ЕКОДОМ-1» у задоволенні позову у повному обсязі, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. 01.12.2022 від представника відповідача надійшла заява про забезпечення судових витрат. 01.12.2022 від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. 10.01.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій він просить суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві . 21.02.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази. 21.02.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка. 21.02.2023 протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про забезпечення відшкодування судових витрат. 03.05.2023 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі. 03.05.2023 протокольною ухвалою задоволено клопотання представника позивача про залишення без розгляду клопотання про проведення економічної експертизи та закрито підготовче провадження. 21.06.2023 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про привід свідка [PERSON] 27.07.2023 у судовому засіданні здійснено допит свідка - [PERSON] , яка зазначила, що нею було підписано два оригінали договору, на договорі, що у справі - факсиміле. Також зазначила, що була практика підписання оригіналу договору для клієнту, а для інших осіб за допомогою факсимільного відтворення підпису. Щодо оплати, зазначила, що зараз сказати не може як були здійснені платежі, але 90 % платежів здійснювались накладеним платежем. 21.11.2023 протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про залишення без розгляду клопотання про проведення судової технічної експертизи документів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення сторін, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Верховний Суд у постанові від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20 зазначив, що крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. У розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що згідно Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 10.06.2022 право власності на паркомісце [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «ХАНБЕР». Отже, на даний час саме ТОВ «ХАНБЕР» є власником мана, яке є предметом оспорюваного договору № 14 про сплату пайових внесків у ОК «ЕКОДОМ-1». Обґрунтовуючи порушення оспорюваним договором прав ОК «ЕКОДОМ-1», позивач зазначає, що ТОВ «ХАНБЕР», як власник вищезазначеного нерухомого майна може в майбутньому мати матеріальні претензії до ОК «ЕКОДОМ-1». Таким чином, оскільки право власності на нерухоме майно, зазначене в оспорюваному договорі зареєстроване не за відповідачем, а за третьою особою - ТОВ «ХАНБЕР», на переконання суду, позивачем не доведено яким чином його права та законні інтереси порушені оспорюваним договором і яким чином в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено. При цьому, суд зазначає, що чинним законодавством встановлений інший спосіб вирішення спору між власником майна та особою, яка вважає себе власником такого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, а також те, що судом не було встановлено, яке суб`єктивне цивільне право (інтерес) позивача було порушене, не визнане чи оспорене, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним, суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). У даному випадку правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому позовна давність застосуванню не підлягає.

Outcome: dismissed