Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Терлецького О. М. звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Авансар», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Остапенко Є. М., Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позов обґрунтовує тим, що 02 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис № 80137 про стягнення з [PERSON] в користь ТзОВ «Фінансова компанія «Авансар» заборгованості на загальну суму 20 821,48 гривень. Постановою державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) від 23 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання спірного виконавчого напису нотаріуса. Про існування вказаного виконавчого напису нотаріуса позивач дізнався 18 вересня 2023 року після отримання документів на адвокатський запит від державного виконавця. Позивач вважає виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є. М. № 80137 від 02 червня 2021 року незаконним та таким, що не підлягає виконанню, оскільки чинна редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого кредитного договору. Враховуючи вищезазначене, позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є. М., реєстраційний номер виконавчого напису № 80137, від 02 червня 2021 року про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Авансар» та здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Представник позивача адвокат Терлецький О. М. у судове засідання не з`явився, заявою від 21 листопада 2023 року просить розгляд справи здійснювати без його участі та без участі позивача. Крім того, у вказаній заяві представник позивача висловлює заперечення щодо заяви відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу. Представник відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Авансар» у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав, жодних заперечень на позов відповідач не висловив. Однак, 25 жовтня 2023 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є. М. в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Надіслані засобами поштового зв`язку приватному нотаріусу Остапенку Є. М. копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками повернулись до суду неврученими адресату, причина повернення - адресат відсутній за вказаною адресою. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд встановив, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що 02 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 80137, про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Авансар» заборгованості за кредитним договором № 200464892 від 24 лютого 2016 року, укладеним між ТзОВ «Інвестиційно-Розрахунковий Центр» та [PERSON] . Загальний розмір заборгованості [PERSON] становить 20 821,48 гривень. Період стягнення: з 24 лютого 2016 року по 28 травня 2021 року (а. с. 10). Постановою державного виконавця Першого ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) від 23 серпня 2022 року відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання спірного виконавчого напису нотаріуса (а. с. 13). Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. У частинах першій, другій статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, провадження № 14-557цс19). Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на і підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 26 листопада 2014 року Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався нотаріально посвідчених договорів. Судом встановлено, що позивач не визнає заборгованості, вказаної у виконавчому написі нотаріуса. Суд ураховує, що в матеріалах справи є копія кредитного договору № 200464892 від 24 лютого 2016 року, який укладено між ТзОВ «Інвестиційно-Розрахунковий Центр» та [PERSON] , який нотаріально не посвідчений. В розпорядженні суду відсутні відомості про те, що спірний виконавчий напис вчинений нотаріусом саме на нотаріально посвідченому кредитному договорі. Крім цього, з наданих суду документів неможливо встановити чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем. При вирішенні цього спору суд виходить з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст.80 ЦПК України. З наведених мотивів суд дійшов висновку про задоволення позову. Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову. Отже, з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 гривень. Ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При цьому розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Заявляючи вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, стороною позивача не було надано до матеріалів справи договору про правничу допомогу, укладеного між [PERSON] та адвокатом Терлецьким О. М., не надано документів, що підтверджують обсяг наданої адвокатом правничої допомоги та її вартість, а також не надано документи, що свідчать про оплату гонорару адвоката. Таким чином, без дослідження укладеного між позивачем та його адвокатом договору про надання правової допомоги суд позбавлений можливості встановити наявність правових підстав для здійснення розподілу понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу. З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову [PERSON] у відшкодуванні витрат на професійну правову допомогу.

Outcome: approved