Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] 50 850,00 доларів США в еквіваленті у гривнях за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк" на дату платежу, з яких: 34 500,00 доларів США - заборгованість за договором позики, 16 350,00 доларів США - пеня. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі нотарільно посвідченого договору позики від 27 серпня 2021 року позивачпозичив відповідачу грошові кошти в сумі 933 225,00 гривень, що є еквівалентом суми 34 500,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк" на день укладення договору позики, а відповідач зобов`язався повернути позику частинами в строк до 27 лютого 2022 року, а у випадку невоєчасного повернення позики зобов`язався сплатити на вимогу позикодавця пеню в розмір 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Відповідач [PERSON] позов не визнав та звернувся із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики, в обґрунтування якого зазначив, що з позивачем [PERSON] він не знайомий та не отримував грошових коштів за договором позики. За своїми трудовими обов`язками він періодично підписував різні документи. На вимогу роботодавця 27 серпня 2021 року йому також приносили на підпис документи, які одразу забрали. Копію договору позики йому не надавали. Розписки по отримання грошей у позику він не писав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гайдаш О.В. просив задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Буцан О.В. просила вімовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд визнає позов [PERSON] частково обгрунтованим, а зустрічний позов [PERSON] необгрунтованим з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 серпня 2021 року [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та [PERSON] підписали договір позики, відповідно до умов якого, позикодавець [PERSON] передав, а позичальник [PERSON] прийняв у власність грошові кошти в сумі 933 225,00 гривень, що є еквівалентом суми 34 500,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк" на день укладення цього договору. Передачу вказаних грошових коштів було здійснено до підписання цього договору. Відповідно до п.п. 2, 3 договору позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві частинами в строк до 27 лютого 2022 року включно готівкою у гривнях за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк" на день повернення. Відповідно до п. 4 зазначеного договору про сплату чергових платежів позикодавець на вимогу позичальника видає розписку в одержанні грошей. Відповідно до п. 9 договору, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу у доларах, пеню в розмірі 5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., зареєстровано в реєстрі за №8263. Позивач стверджує, що відповідач за договором позики отримав обумовлену договором суму та не повернув її. Відповідач стверджувє, що не укладав договору позики та не отримував грошові кошти за цим договором. Таким чином між сторонами виник спір з приводу договору позики, який регулюються наступними нормами цивільного права. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. (ст.1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим, частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц ). Отже між сторонами у встановленій законом формі укладено договір позики, який не виконується боржником (відповідачем). За своєю правовою природою договір позики є правочином, який може бути оспорений в суді з різних підстав, передбачених законом. Зокрема, згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Відповідачем договір позики оспорюється з підстав безгрошовості, проте письмових доказів, які б свідчили про безгрошовість укладеного сторонами договору позики, відповідач не надав. Заперечення договору за його безгрошовістю шляхом показань свідків згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України не допускається, за винятком випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Доводи відповідача про те, що про безгрошовість договору позики свідчить відсутність розписки в отриманні грошей, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Як встановлено судом, відповідно до пункту 1 оспорюваного договору позики передачу грошових кошті було здійснено до підписання цього договору. Позичальник своїм підписом під цим договором підтвердив факт отримання від позикодавця грошових коштів в сумі 933 225,00 гривень, що є еквівалентом суми 34 500,00 доларів США. Отже, умови договору позики підтверджують, що, укладаючи цей договір, сторони засвідчили факт передачі грошових коштів, який відбувся до моменту його підписання та нотаріального посвідчення. В оцінці умов договору про передачу грошових коштів за договором позики до його підписання сторонами суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19). Досліджуючи питання змісту умов договору про передачу грошових коштів та правової природи подібного за змістом пункту договору, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що пункт спірного договору в тій його частині, у якій він містить відомості про отримання покупцями грошей до підписання договору, суму цих грошових коштів та пропорції, у якій вони отримані кожним з продавців, є розпискою (пункт 7.28). Під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом (пункт 7.26). У пункті 7.36 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема, при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. З урахуванням встановлених у справі обставин та змісту умов договору про отримання позичальником суми позики, Верховний Суд дійшов висновку, що сторони договору на власний розсуд визначили його умови, у яких підтвердили факт передачі суми позики від позикодавця позичальнику. Підписуючи договір позики, позичальник погодився з умовами договору, у тому числі щодо суми позики та факту передачі грошових коштів за цим договором до його підписання. Доводи відповідача про те, що він міг підписати договір позики серед інших документів, які він підписував, виконуючи свої трудові обов`язки, також не приймаються судом до уваги, оскільки ця обставина сама по собі не спростовує факту укладення договору позики у встановленій законом формі, а крім того, спростовується тим фактом, що договір укладався у нотаріуса, а не за місцем роботи відповідача. Доводи відповідача про те, що він не знайомий з позивачем, також не приймається до уваги, оскільки ця обставина сама по собі не спростовує факту укладення договору позики у встановленій законом формі саме з позивачем, від імені якого діяв представник [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. З вказаних вище підстав зустрічний позов відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору позики задоволенню не підлягає. Первісний позов позивача [PERSON] підлягає задоволенню частково - в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 34 500,00 доларів США у гривнях, проте не за курсом продажу доларів США в АТ КБ "Приватбанк", як просить позивач, а за офіційним курсом Національного Банку України,встановленим для відповідної валюти на дату платежу, як це передбачено ст.ст. 524,533 ЦК України. Разом з тим в частині стягнення пені у розмірі 16 350,00 доларів США позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Перш за все, нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством. Пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Такий висновок неодноразово висловлював Верховний Суд в своїх постановах (від 13.06.2018 у справі № 905/1923/16, від 13.07.2018 у справі № 916/2393/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15). Від зазначеного висновку Верховний Суд не відступав. Крім того, пеня розрахована позивачем за період, коли законом введено мораторій на стягнення пені на період карантину, введеного в Україні для запобігання коронавірусу COVID-19. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", яка неодноразово продовжувала свою дію, установлено на території України карантин, який закінчився 01 липня 2023 року. Законом №691-20 від 16.06.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України наступного було доповнено пунктом 15 наступного змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення». Отже за законом у період з 01 березня 2020 року по 01 липня 2023 року відповідача як позичальника за договором позики звільнено від сплати пені на користь позивача як позикодавця. Судові витрати у справі підлягають відшкодуванню відповідно до приписів ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України, якими визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до інших судових витрат, відносяться, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вказаних приписів норм процесуального права понесені відповідачем витрати відшкодуванню не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову, а понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню, виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог з наступного розрахунку. Розмір понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат становить 42 405,00 грн., які складаються з витрат на сплату судового збору в розмірі 12 405,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн. а всього судом задоволено 67,84 % від ціни позову. Відповідно підлягають стягненю з відповідача на користь позивача 67,84 % від загального розміру понесених судових витрат, що в сумарному виразі становить 21986,79 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial