Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі, що не виплачена на день звільнення, у розмірі 55862 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 23 червня 1959 року по 26 червня 2023 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. 26 червня 2023 року позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. В день звільнення відповідач письмово повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, в розмірі 55862 грн та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 16 жовтня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача Войт С. просив відмовити в позовній заяві. Зазначив, що згідно довідки №79 від 11 жовтня 2023 року сума невиплаченої заробітної плати та остаточного розрахунку позивачу становить 45578 грн. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» перебувало та перебуває в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні. Позивач вимоги про розрахунок при звільненні на підприємство не надавав. Відповідно строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 23 червня 1959 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 26 червня 2023 року позивача було звільнено згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.11-14). Згідно довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 11 жовтня 2023 року №79, станом на 11 жовтня 2023 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 45578 грн, у т.ч. по місяцям: за травень 2021 року 7522 грн; за жовтень 2021 року 6165 грн; за листопад 2021 року 13972 грн; за грудень 2021 року 3023 грн; за січень 2022 року 218 грн; за лютий 2022 року 242 грн; за березень 2022 року 1136 грн; за квітень 2022 року 5258 грн; за травень 2022 року 6257 грн (виплачено 07 червня 2022 року); за червень 2022 року 4027 грн (виплачено 26 липня 2022 року); за липень 2022 року 1172 грн; за серпень 2022 року 520 грн; за лютий 2023 року 1245 грн; за березень 2023 року 1831 грн; за квітень 2023 року 3274 грн (а.с.25). Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець\~виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем, з урахування того, що заборгованість за травень 2022 року у розмірі 6257 грн виплачено 07 червня 2022 року та за червень 2022 року у розмірі 4027 грн 26 липня 2022 року, складає 45578 грн. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 45578 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Викладені у відзиві на позовну заяву твердження представника відповідача про те, що позивач вимоги про розрахунок при звільненні на підприємство не надавав судом до уваги не приймаються, оскільки такі доводи є безпідставними та не звільняють відповідача як роботодавця від передбаченого законом обов`язку у день звільнення провести з позивачем як працівником остаточний розрахунок. Відповідачем не доведено, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений не з його вини. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами Державної виконавчої служби арештів не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Стосовно тверджень представника відповідача про те, що строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору, пройшли суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Позивач у позовній заяві зазначив, що в день звільнення відповідач письмово повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, що підтверджується копією відповідного письмового повідомлення відповідача (а.с.5). Таким чином, позивач одержав письмове повідомлення про суми, нараховані йому при звільненні 26 червня 2023 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 30 серпня 2023 року (а.с.17,36), відповідно позивачем не пропущений тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч.2 ст.233 КЗпП України. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial