Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

29.03.2023 р. до суду надійшов вказаний позов. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 16.05.2007 р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (в подальшому назву змінено на АТ КБ "Приватбанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № K2S4GK00260043. Згідно п. 7.3 вказаного договору забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, 17.05.2007 між між ЗАТ КБ "ПриватБанк"(в подальшому назву змінено на АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки №K2S4GK00260043, предметом якого є [ADDRESS] . 31.08.2016 р. банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. із заявою про реєстрацію за ним права власності на спірне майно. В подальшому, нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрвацію прав та їх обияжень від 02.09.2016 р, індексний номер 31200312, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком. Як зазначив позивач по справі відповідачами в судовому порядку оскаржувалось вказане рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень. Постановою Верховного суду від 28.08.2019 р. по справі № 759/4036/18 у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ "Приватбанк" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 30.01.2023 р. у справі №759/22404/19 у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ "Приватбанк" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., треті особи Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про захист права власності шляхом скасування запису про право власності, відмовлено. В спірному приміщенні прописані відповідачі по справі, що і змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 31.03.2023 р. вказаний позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків. 07.04.2023 р. до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків та докази сплати судового збору в розмірі 2684,00 грн. Ухвалою судді від 10.04.2023 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.66). 17.05.2023 р. та 04.07.2023р. від третьої особи до суду надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представника, рішення просили ухвали в інтересах дитини (а.с.92, 115). Від відповідачів до суду відзиву на позов до суду не надходило. Ухвалою суду від 13.07.2023 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд, витребувано докази по справі (а.с.118). 07.09.2023 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с.130). 24.10.2023 р. до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи (а.с.136). У судовому засіданні 23.11.2023 р. представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позові, просила позовні вимоги задовольнити. У судове засідання 23.11.2023р. відповідачі та їх представник не з`явились повторно, причини неявки не відомі, клопотань від них про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 25.10.2023 р. представника відповідача було повідомлено про розгляд справи на 23.11.2023 р. (а.с.138). Представник третьої особи в судове засідання 23.11.2023р. не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, з урахуванням поданих раніше заяв з проханням справу слухати у його відсутність, суд вважає за можливе справу розглянути у відсутність третьої особи, врахувавши їх думку стосовно інтересів неповнолітньої дитини. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що 16.05.2007 р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (в подальшому назву змінено на АТ КБ "Приватбанк") та [PERSON] було укладено кредитний договір № K2S4GK00260043. Згідно п. 7.3 вказаного договору забезпечення виконання позичальником зобов`язань за даним кредитним договором виступає іпотека квартири [ADDRESS] (а.с.10-13). З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань, 17.05.2007 між між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки № K2S4GK00260043, предметом якого є квартира [ADDRESS] (а.с.14-18). 31.08.2016 р. банк звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. із заявою про реєстрацію за ним права власності на спірне майно. В подальшому нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрвацію прав та їх обияжень від 02.09.2016 р, індексний номер 31200312, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за банком. (а.с.19-21). Як зазначив позивач по справі відповідачі в судовому порядку оскаржували вказане рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 03.07.2018р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.02.2019 року у справі №759/4036/18 позов було задоволено. Постановою Верховного суду від 28.08.2019 р. по справі № 759/4036/18 у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ "Приватбанк" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, відмовлено (а.с. 22-30). Постановою Київського апеляційного суду від 30.01.2023 р. у справі № 759/22404/19 прийнято рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ "Приватбанк" та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., треті особи Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про захист права власності шляхом скасування запису про право власності, відмовлено. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва в спірному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.51). Відповідно до статті 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В частині 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, була придбана [PERSON] за кредитні кошти надані позивачем. У зв`язку з тим, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані в спірній квартирі, яка належить позивачу по справі - АТ КБ "Приватбанк", та з урахуванням того, що спірнаквартира придбана за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, суд вважає за необхідне позовні вимоги стосовно вказаних осіб задовольнити та визнати вказаних відповідачів такими, що втратили право користуванняспірним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Що стосується позовних вимог про визнання втратившим право користування спірним житловим приміщенням неповнолітнього [PERSON] , 2008 р.н., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18), такого дозволу орган опіки та піклування не давав. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] народився [INFO] і був зареєстрований в спірній квартирі 17.06.2008р., тобто вже після укладення кредитного договору та договору іпотеки. Разом з тим, підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому на підставі викладеного суд, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial