Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Представник позивача адвокат Казьонний Р.В. звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року справу передано за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 березня 2020 року представнику позивача відмовлено у відкритті провадження по справі. Відповідно до постанови Харківського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] задоволено, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 березня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2020 року по справі відкрито провадження, до відома сторін доведено, що справа розглядатиметься за правилами загального позовного провадження. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі АКБ СР «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-105, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 322500,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим договором 28 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-081, предметом якого є нежитлові приміщення першого поверху № 17-1-:-17-14 в літ. «А-5» на [ADDRESS] . 31 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі АТ «Укрсоцбанк»), який є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка Плюс» (далі ТОВ «ФК «Карточка Плюс») укладено договір факторингу, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» відступило ТОВ «ФК Карточка Плюс» право вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 830/27/14-4/12/8-105 та за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року №\~830/27/14-4/48/8-081, укладеними між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК Карточка Плюс» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/18-У, відповідно до якого [PERSON] придбав право вимоги до [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечним договором. Враховуючи порушення на неналежне виконання [PERSON] умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-105 строком до 10 лютого 2018 року, представник позивача звернувся до суду для захисту кредиторських прав свого довірителя. Позивач та його представник до суду не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача адвокат Куц К.К. через канцелярію суду подав заяву про проведення судового розгляду без участі відповідача та його представника, проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову. Суд доводить до відома сторін, що представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою 11 лютого 2020 року, справа перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м . Харкова з 08 жовтня 2020 року. Європейський суд з прав людини, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами України відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, неодноразово зазначав на пріоритетності та важливості поваги до принципу розумності строків розгляду справи судом. Суд нагадує, що обґрунтованість тривалості провадження повинно оцінюватися з урахуванням конкретних обставин справи та з урахуванням критеріїв, викладених у прецедентній практиці Суду, зокрема, складності справи та поведінку заявника та відповідних органів, як зазначено у справі «Кудла проти Польщі», № 30210/96, § 124 ECHR 2000-XI. Суд окремо акцентує увагу, що відповідно до положень чинного ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Враховуючи зазначене вище, суд вбачає підстави для розгляду цивільної справи без участі сторін. Технічна фіксація не здійснювалась на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступних висновків. 28 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-105, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 322500,00 дол. США, строком до 10 лютого 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим договором 28 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-081, предметом якого є нежитлові приміщення першого поверху № 17-1-:-17-14 в літ. «А-5» на [ADDRESS] . 31 серпня 2018 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), який є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Карточка Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Карточка Плюс») укладено договір факторингу, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» відступило ТОВ «ФК Карточка Плюс» право вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 830/27/14-4/12/8-105 та за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року №\~830/27/14-4/48/8-081, укладеними між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК Карточка Плюс» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги № 30/08/18-У, відповідно до якого [PERSON] придбав право вимоги до [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії та іпотечним договором. Суд акцентує увагу, що матеріали справи містять відомості, що 11 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та [PERSON] (позивачем) укладено додаткову угоду №\~1 до договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2018 року № 30/08/18-У, згідно з якою сторони вважають розірваним договір про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2018 року № 30/08/18-У, укладено нотаріально посвідчений договір про розірвання договору передачі прав за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року. Також 11 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ТОВ «Ансу» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Карточка Плюс» відступило ТОВ «Ансу» права грошової вимоги до боржників за основним договором. 16 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ТОВ «Ансу» укладено договір передачі права за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року № 830/27/14-4/48/8-081, за яким ТОВ «Ансу» прийняло всі права за цим іпотечним договором. Надалі постановою Верховного Суду в складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року скасовано в частині ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року про задоволення заяви ТОВ «Ансу» про заміну позивача по справі за позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ТОВ «Ансу» про заміну позивача правонаступником відмовлено. Суд акцентує увагу, що [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою саме на підставі договору відступлення права вимоги, укладеного 01 жовтня 2018 року з ТОВ «ФК «Карточка Плюс». Суд констатує, що в подальшому вказаний договір розірвано та укладено нові договори про відступлення права вимоги за Основним та Іпотечним договорами з ТОВ «Ансу». Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі № 264/5957/17 від 30 червня 2020 року вказала, для процесуального правонаступництва юридичної особи, яка є стороною чи третьою особою у судовому процесі, необхідно встановлення або правонаступника такої юридичної особи внаслідок її припинення шляхом реорганізації, або правонаступника окремих її прав та обов`язків внаслідок заміни сторони у відповідному зобов`язанні. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори чи інші правочини. Згідно з положеннями статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1\~ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено\~ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті\~205,\~207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Положеннями ст.ст. 1077, 1078\~ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі ст.\~1081\~ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048\~ЦК України). Суд вбачає, що договір факторингу про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 11 червня 2020 року та договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16 червня 2020 року укладеного саме між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ТОВ «Ансу», тобто виключно ТОВ «Ансу» може розглядатись в якості правонаступника ТОВ «ФК «КАРТОЧКА ПЛЮС». Проте, Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року зазначив, що відсутні підстави вважати ТОВ «Ансу» правонаступником [PERSON] оскільки правонаступництва в розумінні статті 55 ЦПК України не відбулося. З урахуванням викладеного вище, суд констатує, що розірвання договору про відступлення прав вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №\~830/27/14-4/12/8-105, відповідно до додаткової угоди № 1 до договору про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2018 року № 30/08/18-У позбавило позивача ( [PERSON] ) права відновлення свого порушеного права кредитора на стягнення заборгованості, у зв`язку з припиненням зобов`язань [PERSON] перед ним, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у порядку статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed