Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд встановити факт його постійного проживання з батьком [PERSON] , який помер [INFO] , на момент смерті останнього та визнати позивача спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті батька. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який на час смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , після смерті якого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Данчевою Н.В. заведено спадкову справу за №19/2020. В рамках вказаної спадкової справи заяву про прийняття спадщини подала відповідач по справі, яка є рідною сестрою спадкодавця, тобто є спадкоємицею другої черги. 12.10.2022 позивачем було подано приватному нотаріусу Данчевій Н.В. заяву, згідно якої позивач повідомив про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] у зв`язку з фактичним проживанням з померлим на момент його смерті. 21.11.2022 позивачем було отримано лист від приватного нотаріуса Данчевої Н.В., за змістом якого остання рекомендувала позивачеві звернутись до суду з метою встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, відсутність можливості реалізувати своє право на спадкування іншим чином стало підставою для звернення позивача до суду. Ухвалою від 06.01.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 41-42 том №1). 31.01.2023 від представника відповідача надійшов відзив, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. В обґрунтування своїх заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постійно проживав зі спадкодавцем за адресою: [ADDRESS] , надавши акт обстеження соціального стану від 16.08.2022 та довідку виконавчого комітету Радомишльської міської ради Житомирської області від 16.08.2020 за №242. Натомість, подані позивачем докази викликають сумнів у відповідача та на її переконання є штучно створеними. Окрім того, зазначив, що позивач вже використав право на подання позову щодо надання йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька, однак рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19.02.2021 у справі №289/1301/20, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16.08.2021, в задоволенні цього позову відмовлено. До того ж, представник відповідача звертає увагу суду на те, що при поданні позову [PERSON] у вказаній справі взагалі не вказував про факт постійного проживання разом із батьком та матір`ю за згаданою адресою, так як постійно проживав та був зареєстрований у смт. Городок і навпаки акцентував увагу на тому, що він не зміг залишити межі гарнізону зазначеного населеного пункту, оскільки в Україні було введено в дію особливий період на підставі Указу Президента України від 14.03.2014 за №303/2014, тому позивач згідно довідки від 10.11.2020 за №566 постійно знаходився у пункті дислокації військової частини [NUMBER] . На думку представника відповідача, з огляду на постійне проживання позивача в межах гарнізону смт. Городок, факт його постійного проживання з батьком є спростованим (а.с. 51-93 том №1). 08.02.2023 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому він вказав про те, що позивач дійсно є військовослужбовцем та проходить військову службу у смт. Городок. Представник позивача в розрізі даної справи вважає, що слід враховувати, що спадкоємець вважається таким, що проживав разом зі спадкодавцем і прийняв спадщину, навіть, якщо перебував у тривалому відрядженні, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини про, що зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 02.11.2016 по справі №716/309/14-ц. Тривале перебування позивача в іншому населеному пункті не свідчить про зміну ним свого постійного місця проживання, а лише вказує на тимчасовий (обмежений у часі) характер перебування за іншою адресою, що є не зміною його постійного та основного місця проживання, яке мало місце за однією адресою зі спадкодавцем, а є тимчасовою обставиною, пов`язаною з проходження ним військової служби. Окрім того, зазначив, що відповіді на запитання позивача в порядку ст. 93 ЦПК України, які зазначені у відзиві, не входять до предмета доказування та з огляду на їх характер (а.с. 94-111 том №1). 16.02.2023 від представника відповідача надійшли заперечення, згідно яких він не визнає аргументів, які вказані позивачем та зазначив, що наданий останнім акт обстеження соціального стану від 16.08.2022 не містить інформації про те, що [PERSON] проживав постійно з батьком за адресою: [ADDRESS] , як це передбачено ст. 29 ЦК України. Окрім того, звертає увагу суду, що даний акт було складено лише зі слів свідків, однак позивач не надає жодних похідних доказів, які б відповідно підтверджували факт нібито постійного його проживання з батьком. Починаючи з 2017 року позивач зареєстрований та проживає зі своєї сім`єю у смт. Городок, тобто в межах гарнізону (а.с. 106-111 том №1). 12.04.2023 від представника позивача надійшло клопотання, в якому він просить суд визнати поважними причинами неподання позивачем письмових доказів, а саме: відповіді на адвокатський запит від ВП №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 17.03.2023 з додатками, відповіді на адвокатський запит від військової частини [NUMBER] від 21.03.2023 з додатками, та долучити їх до матеріалів справи. В обґрунтування клопотання зазначив, що позивач після підготовчого засідання 22.02.2023 отримав вказані докази, з огляду на це вважає поважними причинами неподання таких доказів раніше. Подані докази стосуються предмету спору та можуть мати суттєве значення для вирішення даної справи. Відповідач по даній справі заперечує дійсність акту від 16.08.2022, при цьому відповідь ВП №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області на адвокатський запит стосується даних обставин. До того ж, відповідь військової частини [NUMBER] підтверджує перебування позивача у місці свого постійного місця проживання в період відпусток за місцем відкриття спадщини (а.с. 195-201 том №1). 29.05.2023 від представника позивача надійшло клопотання, в якому він просить суд визнати поважними причинами неподання позивачем письмових доказів, а саме: копій ордеру на жилу площу в гуртожитку, свідоцтва про право власності, інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 207-212 том №1). 31.07.2023 представником позивача адвокатом Стаховим А.О. надіслано на електронну адресу суду додаткові пояснення, в яких він зазначив, що однією зі спірних обставин в даній справі є тимчасовий/постійний статус місця проживання позивача в смт. Городок. Позивач вважає, що таке місце проживання є тимчасовим, тоді як відповідач наголошує на постійному статусі такого житла. В матеріалах справи міститься ордер на жилу площу в гуртожитку, виданий на ім`я позивача по справі після того, як останній почав проходити військову службу, яка є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення відповідно до п. 34 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2006 №1081. Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Таким чином розрізняється тимчасовий та постійний характери проживання особи військовослужбовця в такому житлі, а саме з метою постійного проживання таке житло надається лише за вислугою років, якої позивач не має. Проживання позивача в смт. Городок є тимчасовим до настання певної обставини (юридичного факту звільнення з військової служби), а тому не може вважатись постійним (а.с. 219-222 том №1). В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали з викладених вище підстав та просили його задовольнити. Крім того, представник позивача [PERSON] під час судового розгляду конкретизував формулювання позовної вимоги, а саме просив суд встановити факт постійного проживання позивача з батьком [PERSON] , який помер [INFO] на момент смерті за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача в суді заперечував проти позову та просив в його задоволенні відмовити з підстав зазначених у відзиві. Крім того, звернув увагу суду на те, що померлий [PERSON] до своєї смерті проживав на по [ADDRESS] , будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Щодо заяви представника позивача про уточнення позовних вимог, представник відповідача категорично заперечив, зазначивши, що позивач позбавлений можливості здійснювати такі уточнення на стадії судового розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Данчева Н.В. в судове засідання не з`явилась, однак звернулась до суду з клопотанням про розгляд справи без її участі (а.с. 112 том №1). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає позивача, його матір та покійного батька позивача - [PERSON] , оскільки вони є її сусідами. Їй відомо, що позивач постійно проживає за адресою [ADDRESS] разом із батьками. Свідок звернула увагу на те, що до смерті [PERSON] , позивач разом з батьками займався будівництвом будинку, що розташований в [ADDRESS] . Коли вона ввечері виходила на двір, то часто зустрічала родину позивача, яка поверталась з будівництва. Свідку [PERSON] відомо, що позивач служить на військовій службі та постійно бачила, як той їздив на роботу, проживаючи саме за вказаною адресою в м. Радомишль. Свідок [PERSON] зазначила, що до 2020 року була сусідом родини позивача, і їй відомо, що останній з 1986 року разом з батьками проживав за вказаною адресою. Покійний [PERSON] за іншою адресою ніколи не проживав, будував разом з дружиною будинок для позивача. Щодня бачила родину [PERSON] , в тому числі позивача, його дружину та дітей. Хоча позивач проходив військову службу в смт. Городок, однак постійно жив у м. Радомишль, тому до місця служби їздив на автобусі. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1995 року є сусідкою позивача, оскільки він проживає за адресою [ADDRESS] , а вона в сусідній квартирі під [ADDRESS] . Маючи гарні стосунки з сусідами вона майже щодня заходила до [PERSON] в гості, де бачила зокрема позивача та його батька. Покійний [PERSON] постійно проживав за цією адресою та свідку невідомо про його можливе проживання за якоюсь іншою адресою. Вважає, що вказана квартира є постійним місцем проживання позивача, оскільки бачила в цій квартирі його особисті речі та самого позивача в домашньому одязі. Позивач працював у смт. Городок, тому туди постійно їздив. Інколи він залишався в Городку, коли не міг дістатися зі служби додому. Свідок зазначила, що була на похованні [PERSON] , процесія поховання розпочиналась з вказаної квартири [ADDRESS] . Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в [ADDRESS] , а по сусідству з нею проживали позивач з дружиною та дітьми, а також його батьки. Часто їх бачила, спілкувалась з ними, заходила у гості. За місцем їх проживання бачила особисті речі позивача. Позивач щодня їздив на роботу, а по вихідним у вільний від роботи час допомагав батькам будувати будинок. Зі слів батьків позивача їй відомо, що вони хотіли добудувати вказаний будинок і подарувати його позивачу. Свідок [PERSON] зазначив, що родину [PERSON] знає з 1986 року. Покійний [PERSON] був його кумом. До смерті [PERSON] разом з ним у квартирі, що знаходиться за адресою [ADDRESS] проживали його дружина [PERSON] , та їх діти, зокрема позивач [PERSON] . Також у вказаній квартирі проживала дружина позивача і його діти. Йому відомо, що до створення сім`ї з [PERSON] , його кум [PERSON] проживав у батьківському будинку за адресою [ADDRESS] . Звернув увагу суду на те, що позивач не мав іншого місця проживання, що підтверджується тим, що родина [PERSON] будувала для позивача будинок в [ADDRESS] . Свідку відомо, що позивач до 2019 року проходив військову службу та у військову частину з м. Радомишль добирався транспортом військової частини. Траурна процесія поховання [PERSON] розпочиналась з квартири [ADDRESS] . Свідок [PERSON] зазначила, що позивач є її сином та показала, що з 1986 року вона разом [PERSON] до моменту його смерті проживала однією сім`єю, як чоловік та дружина, за адресою: [ADDRESS] . Від фактичних шлюбних відносин у них народився син [PERSON] , тобто позивач. Разом з ними у вказаній квартирі проживали також позивач, його дружина і їх діти. Позивач за цією адресою проживав постійно ще з дитинства, а з 2017 року почав проживати разом із своєю родиною. До 1986 року [PERSON] мешкав у батьківському будинку за адресою [ADDRESS] , частину якого мав у власності. Разом з [PERSON] вони для позивача будували будинок в [ADDRESS] , однак у зв`язку зі смертю [PERSON] добудувати не встигли. За цією адресою [PERSON] інколи залишався ночувати у літній кухні, але постійно тут не проживав. [PERSON] не зареєстрував місце проживання разом з родиною по вул. Міськради, оскільки вважав, що це може стати підставою для відмови у наданні йому у власність земельної ділянки за вищевказаною адресою по [ADDRESS] . Свідку відомо, що позивачу на території військової частини, де він проходив військову службу, було надано кімнату у гуртожитку, тому він періодично там залишався разом із своєю родиною, оскільки цього вимагав характер служби. Позивач змінив реєстрацію місця свого проживання та зареєструвався у гуртожитку, щоб зберегти кімнату у гуртожитку. На службу позивач добирався автобусом, який рухався за маршрутом «Радомишль-Тетерів». Процесія поховання [PERSON] відбувалась з місця його проживання, тобто з [ADDRESS] . Заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 15, 16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] свої вимоги обґрунтовував тим, що на день відкриття спадщини він постійно проживав разом з спадкодавцем, а тому прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки не заявив про відмову від неї. Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1222\~ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з частиною 3 статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, частина третя статті 1268\~ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268\~ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29\~ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29\~ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Статтями 1269, 1270\~ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Висновок щодо застосування ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року в справі №523/19010/15-ц, від 02 квітня 2021 року в справі №191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі №204/2707/19, від 21 вересня 2021 року в справі №352/313/18. Положення статті 29\~ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи\~в залежність від місця її реєстрації (постанова ВС у справі №755/16414/18 від 29.07.2022). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, у редакції на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону, під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року у справі №175/4514/20. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв (а.с. 8, 14 том №1). Відповідно до повідомлення Радомишльської міської ради Житомирської області від 02.07.2020 №01-48/2001 [PERSON] на день смерті був зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Окрім [PERSON] у вказаному будинку з 17.07.2007 була зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 57 том №1). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.1974 та зареєстрованого в реєстрі за №217, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних долях жилого будинку з усіма надвірними будівлями, що знаходяться в [ADDRESS] (а.с. 14 архівної справи №289/1301/20). Як вбачається з копії спадкової справи №19/2020, заведеної 03.03.2020 приватним нотаріусом Данчевою Н.В. щодо майна померлого [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулась сестра спадкодавця - відповідач по справі [PERSON] (а.с. 115 том №1). Із копії паспорта громадянина України вбачається, що позивач [PERSON] з 01.02.2018 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10 том №1). Відповідно до матеріалів справи позивач перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині [NUMBER] з 31.10.2017 та 15.01.2018 йому видано ордер на жилу площу в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-13, 68, 208 зворот том №1, а.с. 67-68, 126-127 архівної справи №289/1301/20). 12.10.2022 позивач звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Данчевої Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , так як фактично та постійно проживав однією сім`єю з батьком на момент його смерті (а.с. 21 том №1). Листом від 07.11.2022 приватний нотаріус Данчева Н.В. рекомендувала позивачеві звернутись до суду для встановлення факту постійного проживання разом з померлим батьком [PERSON] (а.с. 24 том №1). Згідно довідки Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району від 19.08.2020 за №434, позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] та його сім`я складається з: дружини [PERSON] , доньки дружини [PERSON] , сина [PERSON] (а.с. 13 архівної справи №289/1301/20). Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.12.1999 квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 209-211 том №1). Відповідно до матеріалів справи, а саме довідки Радомишльської міської ради №242/01-47 від 16.08.2022 та акту обстеження соціального стану від 16.08.2022, позивач [PERSON] фактично та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] та своїм батьком [PERSON] однією сім`єю на момент смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 16, 17 том №1). 30.01.2023 відповідачем та її представником було подано до ВП №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Радомишльської міської ради Житомирської області і за результатами його розгляду складено довідку від 28.02.2023, згідно якої в ході перевірки будь-яких фактичних даних, які б вказували на внесення посадовими особами Радомишльської міської ради завідомо неправдивих відомостей до довідки від 16.08.2022 за №242/01-47 не встановлено (а.с. 197-198 том №1). Також дослідивши за клопотанням представника відповідача матеріали архівної справи №289/1301/20, судом встановлено, що 26.08.2020 позивач [PERSON] звертався до Радомишльського районного суду Житомирської області із позовом до відповідача [PERSON] , предметом якого було визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19.02.2021 в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Вказане судове рішення залишено без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 16.08.2021. До того ж, судом апеляційної інстанції встановлено, зокрема, що позивачем під час розгляду справи не доведені, викладені в заяві та скарзі факти безперервного\~перебування ним,\~у зв`язку\~з проходженням\~військової служби\~за контрактом\~у місці\~дислокації військової\~частини [NUMBER] \~в [ADDRESS] у\~період з\~08.09.2019\~по 08.03.2020 (архівна справа №289/1301/20 а.с. 213-215). Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Також з матеріалів справи встановлено, що межі Житомирського гарнізону визначено, як: м. Житомир та населені пункти Оліївка, Старосільці, Радомишль, Городок, Левків, Гуйва, Дениші, Василівка, Березівка. [PERSON] був у щорічній основній відпустці за 2019 рік з 03.06.2019 по 18.06.2019 та з 02.12.2019 по 16.12.2019 (а.с. 198 зворот, 199 том №1). Долучені до матеріалів даної справи та архівної\~справи №289/1792/21 фото підтверджують спільний побут та дозвілля позивача, його батька та матері, що під час судового розгляду не заперечувалось сторонами по справі. Однак, суд відхиляє як неналежні докази довідку від 10.11.2020 за №566, видану командиром військової частини [NUMBER] (а.с. 67 том №1, а.с. 64 архівної справи №289/1301/20), а також інші письмові докази, а саме службові документи з місця служби позивача (а.с. 84-118 архівної справи №289/1301/20), оскільки вони стосуються подій, які мали місце вже після смерті спадкодавця [PERSON] та не підтверджують обставин, які існували на момент відкриття спадщини, тобто не підтверджують обставин, які входять до предмету доказування в цій справі. Окрім того наявна в матеріалах справи довідка про те, що позивач в позаслужбовий час мав вільний доступ у смт. Городок (в межах гарнізону) та що виїзд за межі Городоцького гарнізону здійснювався на підставі рапортів військовослужбовців з попередженням їх щодо негайного повернення до пункту постійної дислокації у разі необхідності (а.с. 63 том №1, а.с. 119 архівної справи №289/1301/20) також не є належним доказом, оскільки вона не містить необхідних реквізитів, а саме: кутового штампу, дати та вихідного номеру. Дана довідка фактично не містить інформації про те, якого саме періоду проходження позивачем військової служби стосується, тобто періоду до смерті [PERSON] чи періоду після його смерті. При цьому суд критично оцінює доводи відповідачки про те, що позивач не міг залишати межі гарнізону військової частини, а відтак проживати разом з батьком до моменту його смерті, оскільки зазначені доводи спростовані поясненнями всіх вище допитаних свідків, а встановлення законності виїзду позивача за межі гарнізону без написання рапорту не входить до предмету спору, тому суд не вправі давати оцінку цим обставинам. До того ж, як було зазначено раніше, судом встановлено, що вищевказаною довідкою (а.с. 63 том №1) не доведено, в який саме період позивач не міг відлучатись з місця проходження військової служби без написання відповідних рапортів. Відповідачка ж в свою чергу не скористалась своїм правом звернутись до суду з клопотанням про допит в якості свідків командира військової частини [NUMBER] , іншого безпосереднього керівника позивача або ж його колег з метою спростування показань вказаних свідків, які в суді фактично підтвердили постійне місце проживання позивача на момент смерті батька в м. Радомишль, а не у гуртожитку за місцем військової служби в смт. Городок. Відповідно до\~ч.\~ч.\~3,\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді справи роз`яснювати необхідність вчинення певних процесуальних дій учасниками (заявлення певних клопотань), оскільки це може призвести до порушення встановленого у\~статті 6 ЦПК України\~принципу рівності перед законом і судом, такий правовий висновок висловлено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 30 травня 2023 року у справі № 443/1012/18 (провадження № 61-6304св22). Суд бере до уваги те, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання [PERSON] не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі\~статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним доказом того, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3\~ст. 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем. В матеріалах справи (а.с. 15, 16, 17 том №1) та архівної справи №289/1792/21 (а.с. 6, 7) містяться довідки та акти з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 1986 року по день смерті останнього проживали як подружжя, вели спільне господарство і виховували двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказані докази узгоджуються з іншими матеріалами справи, в тому числі показаннями вищевказаних свідків. Суд бере до уваги показання цих свідків, оскільки вони є логічними та послідовними. Відсутні підстави ставити під сумнів вказані показання. І навпаки показання свідків узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Відомості про те, що місце проживання [PERSON] було зареєстровано в [ADDRESS] , не має жодного правового значення під час вирішення даної справи, оскільки судом встановлено, що останнім місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] , яке в розумінні ч. 1 ст 1221 ЦК України у редакції чинній на момент смерті [PERSON] , є місцем відкриття спадщини. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем доказів щодо його проживання на час відкриття спадщини зі спадкодавцем відповідачка суду не надала. Отже, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку поданим сторонами доказам, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підлягають задоволенню. Щодо заперечень представником відповідача можливості уточнення на стадії судового розгляду справи представником позивача у позовних вимогах адреси місця постійного проживання позивача разом з батьком суд зазначає наступне. У постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Проте не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Відповідно до пункту 2 частини другої, частини третьої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Також у пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Водночас, зі змісту позову вбачається, що позивач [PERSON] в суді доводив саме те, що він проживав без реєстрації разом з батьком за адресою [ADDRESS] . Отже, представник позивача конкретизувавши позовні вимоги та зазначивши у них вказану адресу, не змінив предмет та підстави позову, тобто вони є незмінними. Що стосується вимоги позивача про визнання його спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , суд вважає, що ця вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до статей 1216, 1217\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265\~цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи вищевикладене, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON] в силу положень ч.\~1\~ст.\~1261\~ЦК України та визнання даного факту не підлягає встановленню в судовому порядку, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі приписів ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України суд, за заявою представників позивача, відкладає вирішення питання про судові витрати, які [PERSON] поніс у зв`язку з розглядом даної справа, та призначає судове засідання для вирішення даного питання.

Outcome: partial