Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

заявники у своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей звернулись до суду із заявою про встановлення факту, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] та їх дітей [PERSON] , [PERSON] з квітня 2022 року з території міста Костянтинівка Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації частини території України з підстав та мотивів викладених у заяві. Представник заявників до судового засідання подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі заявників, заяву підтримує у повному обсязі та просить її задовольнити на підставі наявних доказів. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, постановляючи рішення відповідно до ст.ст. 265, 317, 319 ЦПК України, суд вважає, що заяву слід задовольнити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що заявники [PERSON] , [PERSON] є громадянами України, що підтверджується паспортами громадян України (а.с. 5-6, 8-10) та є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с. 11, 12). Як вбачається з довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 13-16) заявники [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за місцем проживання: [ADDRESS] , взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи за адресою: [ADDRESS] . Вказані довідки не містять відомостей щодо причин переселення. Оскільки у довідках про вимушене переселення не зазначена причина такого переселення, то громадяни України мають право звертатись до суду для встановлення таких причин. Про це сказано у рішенні Верховного Суду, зокрема, від 14.03.2018 року. Так, згідно з ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Верховний Суд визначив можливість встановлення не самого факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії російської федерації, а можливість встановлення причинно-наслідкового зв`язку між певною подією та збройною агресією російської федерації. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Факти збройної (військової) агресії російської федерації щодо України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3ст.82 ЦПК України. Статтею першою Закону України «Про оборону України» від 06.121991 збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають із 20.02.2014 , є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. 24.02.2022 розпочалося повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України. Зокрема, Указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Указами Президента України Володимира Зеленського «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України продовжено строк дії воєнного стану в Україні. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією місто Костянтинівка, в якому постійно проживали заявники, з 24.02.2022 року і до 31.12.2022 входило до переліку територій можливих бойових дій. А вже з 01.01.2023 вказаний населений пункт є територією активних бойових дій. З метою уникнення постійних обстрілів та можливості окупації військами російської федерації заявники у квітні 2022 року були змушені виїхати з м. Костянтинівки та переселитися до м. Львова, де проживають і зараз. Через переселення, заявникам довелось повністю змінити своє життя. Вони були позбавлені можливості проживати в рідному місті, підтримувати нормальні життєві зв`язки з рідними особами, зокрема батьками, та друзями які залишилися в м. Костянтинівка. В результаті заявники змушені були обживатися на новому місці та прилаштовуватися до нових життєвих умов. Відтак, установлений спосіб життя заявників фактично втрачено, крім того, на теперішній час заявники не мають власного житла Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявники звертають увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий російською федерацією, вони з дітьми були вимушені переселитися із зони бойових дій. Встановлення юридичного факту за рішенням суду у даній справі безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника. Підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. За змістом ч. 2 ст. 4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» від 01.10.2014 № 509 затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключено можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 428/2492/17. За таких обставин, встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявників з території з території міста Костянтинівка Донецької області, яке відбулось внаслідок збройної агресії російської федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав заявників та їх дітей. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника. Згідно з ч. 7ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved