Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач 12.05.2020 року звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.\~\~ З початку 2008 року вона вступила у фактичні шлюбні стосунки з [PERSON] . Вони стали мешкати в квартирі його матері [PERSON] , померлої [INFO] . 24.12.2016 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований в Нікопольському міськрайонному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області за актовим записом № 592. Після реєстрації шлюбу ніхто з них прізвище не змінював. [INFO] помер чоловік позивача. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS] , де вони з померлим разом мешкали. За життя чоловік не зробив розпорядження щодо належного майна, заповіту не складав. Вона являється спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] . Позивач своєчасно звернулась до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини. Проте, правовстановлюючих документів на квартиру, що залишились після смерті [PERSON] вона не знайшла. Позивач зазначає, що при зверненні до нотаріуса, їй було повідомлено, що після смерті матері її чоловіка спадкова справа заводилась на підставі претензії кредитора, яка була подана та зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ 07.04.2009 року за № 378. Претензія кредитора надійшла від ПрАТ «Українська страхова компанія», розташованого в м. Донецьку. Протягом шести місяців після смерті [PERSON] до нотаріальної контори ніхто не звернувся. Їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка постановою приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Апальковим Є.В. від 02.04.2020 року. Причиною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії стало те, що позивачем не надано документів про державну реєстрацію права власності чоловіка на спадкове майно. Для вирішення питання про визнання за нею права власності на житловий будинок нотаріус рекомендував їй звернутися до суду. Крім того, нотаріус повідомив, що вже після спливу строку для встановлення кола спадкоємців для отримання спадщини після смерті [PERSON] звернувся його син - [PERSON] . Позивач зазначає, що правовстановлюючих документів на квартиру вона не надала нотаріусу. Проте, ще за життя чоловік намагався звернутись до нотаріуса та оформити спадщину після смерті своєї матері. У 2018 році він отримав відповідь Нікопольського МБТІ про реєстрацію права власності на спадкову квартиру на ім`я його матері. Згідно довідки Нікопольського МБТІ від 19.12.2018 року за № 2496, [PERSON] являлась власницею квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 05.11.1999 року, виданого Нікопольським ЖЕО. Того ж дня чоловік виготовив і технічну документацію на спадкову квартиру. Проте, після смерті чоловіка, позивач не знайшла оригінал технічного паспорту, виготовленого на замовлення чоловіка, лишилась тільки копія. Позивач також зазначає, що ще до смерті матері чоловік хворів. Стан його здоров`я погіршився після смерті матері, а з 19.12.2015 року по 29.12.2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні КЗ «Нікопольська міська лікарня» ДОР». Він прийняв спадщину після смерті матері фактично проживав разом з нею без реєстрації в квартирі [ADDRESS] . Дані обставини підтверджуються актом ОСББ «Яхонт» від 08.05.2020 року. Чоловік поховав мати за власні кошти однак документів на підтвердження цього факту не збереглося. Ховали [PERSON] з належної їй квартири. Таким чином, чоловік прийняв спадщину після смерті [PERSON] фактично, збирав документи для подачі їх до нотаріальної контори, але стан здоров`я не дозволив йому завершити почате. Враховуючи вищезазначені обставини, вона звернулася до суду з даним позовом та просить суд встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті його матері [PERSON] , померлої [INFO] , та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, по справі призначено підготовче судове засідання (а.с. 46). 24.06.2020 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с.131-149). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися. Від [PERSON] на адресу суду надійшла заява про визнання позову, в якій просив позов задовольнити (а.с. 187-188). Третя особа ПрАТ «Українська страхова компанія» в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, причина неявки суду невідома. Суд, вислухавши представника позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст.5 ЦПК України,здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У судовому засіданні встановлено, що 24.12.2016 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6). [INFO] чоловік позивача [PERSON] помер (а.с. 7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS] , де вони мешкали разом з померлим (а.с.25). За життя чоловік не зробив розпорядження щодо належного майна, заповіту не складав. Судом встановлено, що з метою оформлення своїх спадкових прав, позивач як спадкоємець першої черги за законом після смерті [PERSON] 19.02.2020 року зверталася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Апалькова Є.В. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа за № 19/2020, надана на запит суду 17.06.2020 року (а.с. 57-102). Також судом встановлено, що 10.04.2020 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області після смерті [PERSON] звертався [PERSON] , відповідач по справі (а.с.93, зворот). Постановою приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Апалькова Є.В. від 02.04.2020 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки позивач не надала документи, що підтверджують право власності [PERSON] на спадкове майно та не підтверджено факт прийняття спадщини [PERSON] її сином - [PERSON] (а.с.16-17). Також, судом встановлено, що у Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі на підставі претензії кредитора, яка була подана та зареєстрована в Книзі обліку і реєстрації спадкових справ 07.04.2009 року за № 378 було відкрито спадкову справу № 200/2009 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно даних копії спадкової справи № 200/2009 після смерті своєї матері [PERSON] її син [PERSON] не звертався з заявою про прийняття спадщини (а.с.105-128). В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що після смерті своєї матері [PERSON] прийняв спадщину фактично, він проживав разом з нею без реєстрації в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актом ОСББ «Яхонт» від 08.05.2020 року (а.с.18). У 2018 році він отримав відповідь від Нікопольського МБТІ про реєстрацію права власності на спадкову квартиру на ім`я його матері. Відповідно до довідки Нікопольського МБТІ від 19.12.2018 року № 2496 власницею квартири [ADDRESS] являлась [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.11.1999 року, виданого Нікопольським ЖЕО. Також на замовлення чоловіка 19.12.2018 року було виготовлено технічну документацію на спадкову квартиру (а.с.15, 19-21). Однак, позивач зазначає, що після смерті свого чоловіка вона не знайшла оригінали правовстановлюючих документів на спадкову квартиру. Крім того, чоловік позивача за власні кошти займався похованням своєї матері. Поховання відбувалося з належної їй квартири. Таким чином, чоловік прийняв спадщину після своєї матері фактично, збирав документи для подачі їх до нотаріальної контори, але стан здоров`я не дозволив йому завершити почате. В судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які також підтвердили наведені вище обставини та надали свідчення стосовно підтвердження факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті його матері. В судовому засіданні представником позивача було долучено до матеріалів справи додаткові документи, а саме оригінали документів про оплату нарахувань з утримання будинку та прибудинкової території за адресою розташування спірного майна після смерті [PERSON] . Згідно ст.41,55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями ч.ч.1, 6 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно - територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Аналіз наведених норм права дозволяє сформулювати суду висновок про те, що сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, своєчасного, повного, безумовного прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього. Частина 3 статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного (позиція Верховного суду у справі №355/832/17 від 10.04.2020). Враховуючи викладене та те, що в матеріалах справи наявні всі докази, що підтверджують фактичне прийняття [PERSON] спадщини після смерті його матері, а саме - в судовому засіданні з досліджуваних письмових документів, показів свідків а також, враховуючи визнання відповідачем позову у повному обсязі, суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved