Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

04 вересня 2023 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів своїй доньці [PERSON] . Позивач прийняла спадщину після смерті батька, однак отримати у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину не змогла, оскільки спірне домоволодіння належало до колгоспного двору, членами якого був [PERSON] та його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] . Мати позивача [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, яким належний їй земельний пай заповіла іншій своїй доньці [PERSON] . Відтак, все інше належне спадкодавиці майно спадкується за законом. Після смерті батьків, [PERSON] вступила в управління та володіння спадковим майном, здійснює догляд за будинком та обробляє земельну ділянку. Окрім неї, інші спадкоємці, які б претендували на вказану нерухомість, відсутні. В зв`язку з тим, що позивач не може оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі, остання просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2023 року у справі відкрито загальне провадження. Призначено підготовче засідання на 12 жовтня 2023 року, з викликом учасників справи. Витребувано з Першої коломийської державної нотаріальної контори копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] та [PERSON] . Витребувано з Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентаризаційної справи відносно нерухомого майна: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2023 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.11.2023р. В судове засідання [PERSON] не з`явилася. 13.11.2023р. до суду надійшла письмова заява, в якій позивач вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Справу просить розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду 18.10.2023р. заяву в якій зазначила, що будь-яких претензій на спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вона не має, на спадкове майно вона не претендує, оскільки участі в утриманні та обслуговуванні двору вона не приймала та вважає, що втратила право на свою частку. Проти задоволення позову [PERSON] не заперечує, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить задовольнити позов та розглянути справу за її відсутності. Представник Отинійської селищної ради в судове засідання також не з`явився, причини неявки суду не повідомив. 08.11.2023р. до суду надійшло клопотання селищного голови, в якому зазначено, що Отинійська селищна рада не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просить розглянути справу за їхньої відсутності. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін щодо спору, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі своє підтвердження знайшли частково, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що 28 жовтня 1953 року Отинійським районним бюро РАЦС Станіславської (Івано-Франківської) області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 11. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, 22.09.1984 року Виконавчим комітетом Торговицької сільської ради був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 16. Прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Вказаний шлюб був розірваний 20 серпня 1997 року, актовий запис № 513. Прізвище дружини на дошлюбне не відновлено, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Також свідоцтвом про народження серії [NUMBER] підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] . Після укладання шлюбу прізвище змінено на « [PERSON] ». Отже, представлені документи свідчать про родинні відносини між позивачем та відповідачем, як рідними сестрами, батьками яких були [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки Торговицького старостинського округу Отинійської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 01.02.2022р. №78, житловий будинок по [ADDRESS] відноситься до колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 р. у будинку за вказаною адресою були зареєстровані та проживали: [PERSON] - голова домогосподарства та його дружина [PERSON] . Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 23.04.2021р. та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 53,9 кв.м., житловою - 27,2 кв.м., спорудженого 1960 р., навісу літ. «Б» (1960р.), стодоли літ. «В» (1960р.), стайні літ. «Г», навісу літ. «Д» (1960р.), літньої кухні літ. «Е» (1980р.), вбиральні літ «Ж», криниці №1, огорожі №2-3. Належність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами до колгоспного двору, головою якого був [PERSON] також підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 15 квітня 1987р., виданого виконавчим комітетом Коломийської районної ради на підставі рішення №27 від 11.02.1987р. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. [PERSON] та [PERSON] були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/2 частці в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Виконкомом Торговицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, [INFO] помер [PERSON] , актовий запис № 11. Після його смерті відкрилася спадщина на належне спадкодавцю майно, в тому числі на 1/2 частку домоволодіння в [ADDRESS] . На день відкриття спадщини після [PERSON] правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Так, згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (статті 1233, 1235 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (стаття 1223 ЦК України). Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, зокрема вказує, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення , а також повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. 27 грудня 2005 року секретарем Торговицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області було посвідчено заповіт [PERSON] за яким останній все своє майно та належні йому права на момент складання даного заповіту та права, які належатимуть йому в майбутньому і свій земельний пай заповів своїй доньці [PERSON] . Заповіт підписаний заповідачем та зареєстрований в реєстрі за № 142/4-1, що підтверджується копією заповіту та витягом зі Спадково реєстру. Згідно зі статтями 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. З матеріалів копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , було встановлено, що 06 серпня 2008 року [PERSON] звернулася до Першої Коломийської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] . Частина 3 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до довідки №226 від 13.04.2021р., виданої Торговицьким старостинським округом, на момент смерті [PERSON] разом з ним в спадковому будинку була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON] . Однак, 06 серпня 2008 року [PERSON] подала заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині, яка залишилася після смерті її чоловіка. 06.08.2008 року Першою Коломийською ДНК було зареєстровано спадкову справу, № в реєстрі 45224084, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. Отже, майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , було успадковане лише його донькою [PERSON] , як єдиною спадкоємицею за заповітом відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України. Положеннями ст.. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. З матеріалів спадкової справи слідує, що 08.12.2022р. [PERSON] , через свого представника [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Мануляк І.В. з заявою, в якій просила видати їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, що залишилися після смерті її батька. 08.12.2022 року [PERSON] державним нотаріусом Мануляк І.В. були видані два свідоцтва про право на спадщину за заповітом: на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,5599 га, що належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 983357; на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 0,2501 га., що належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №983359, які розташовані на території Торговицької сільської ради, Коломийського району. При цьому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку в житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , [PERSON] було відмовлено. Свою постанову нотаріус мотивував тим, що частки голови колгоспного двору та інших його членів у майні колгоспного двору не виділено. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, письмовими доказами в справі було підтверджено неможливість спадкоємиці оформити свої спадкові права на домоволодіння в позасудовому порядку, а тому її звернення до суду з позовом є обґрунтованим. З урахуванням фактичних обставин даної справи, суд прийшов до висновку, що в силу переходу прав спадкодавця до його єдиної спадкоємиці, [PERSON] отримала в порядку спадкування за заповітом належну її покійному батькові 1/2 частку домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Відтак, в цій частині, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується іншої половини цієї ж нерухомості, яка належала матері позивачки [PERSON] , як члену колгоспного двору, то в цій частині суд виходить з наступного. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , в с. Торговиця, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 5. Відповідно до змісту заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Торговицької сільської ради 10.03.2016р., [PERSON] свій земельний пай заповіла [PERSON] . Відомостей щодо розпорядження [PERSON] своєю часткою в домоволодінні заповіт не містить, а відтак вказане майно спадкується за законом. Згідно ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Отже, [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах являються спадкоємцями першої черги за законом на 1/2 частку в спірному домоволодінні, яка належала їхній матері [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст. 1268 ЦК України). Судом витребовувалися відомості щодо спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Однак, листом від 23.09.2023р. № 1018/01-16, державний нотаріус Мануляк І.В. повідомила, що згідно даних Спадкового реєстру, спадкова справа після смерті вказаної особи відсутня. Дані відомості свідчать про те, що заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавиці її доньками чи іншими особами не подавались, а отже позивач спадщину після смерті матері в розумінні положень ч.1 ст.. 1268, 1269, 1270 ЦК України не прийняла. Не містять матеріали справи і доказів того, що [PERSON] проживала зі своєю матір`ю на момент її смерті та прийняла після неї спадщину згідно положень ч.3 ст. 1268 ЦК України. Посилання позивачки на те, що після смерті батьків вона втупила в управління та володіння спадковим майном в даній справі правового значення не має, оскільки такий спосіб прийняття спадщини був передбачений положеннями ст.. 548 ЦК УРСР (був чинним до 2004 року). Проте, Цивільний кодекс України, який набув чинності 01.01.2004р. та яким регулюються спірні відносини в даній справі, оскільки спадщина після смерті [PERSON] відкрилася в 2016р., аналогічних положень щодо способу прийняття спадщини шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном не містить. Крім цього, представлені до суду докази жодним чином не підтверджують вступ [PERSON] в управління та володіння спірним домоволодінням. За даних обставин, враховуючи, що спадщина після смерті матері позивачкою прийнята не була, суд не знаходить правових підстав для визнання за нею права власності в порядку спадкування на належну спадкодавиці частку в житловому будинку по [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial