Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, 3% річних від простроченої заборгованості, в якому просили суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 26000 доларів США та 980,31 доларів США - 3% річних та на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 20000 доларів США та 593,42 доларів США - 3% річних, а також судовий звір у розмірі 13420,00 гривень. В обґрунтування позову зазначили, що 26 липня 2021 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, що підтверджується розпискою власноручно написаною [PERSON] , відповідно до вказаної розписки позичальник повинен був повернути позичені кошти не пізніше 26 серпня 2021 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 12,5 %, тобто 4500 доларів США. 13 жовтня 2021 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, що підтверджується розпискою власноручно написаною [PERSON] , відповідно до вказаної розписки позичальник повинен був повернути позичені кошти не пізніше 13 листопада 2021 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 20 %, тобто 6000 доларів США. 25 листопада 2021 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 7000 доларів США, що підтверджується розпискою власноручно написаною [PERSON] , відповідно до вказаної розписки позичальник повинен був повернути позичені кошти не пізніше 30 грудня 2021 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 20 %, тобто 8400 доларів США. 04 квітня 2022 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що підтверджується розпискою власноручно написаною [PERSON] , відповідно до вказаної розписки позичальник повинен був повернути позичені кошти не пізніше 21 квітня 2022 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 20 %, тобто 12000 доларів США. 05 травня 2022 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, що підтверджується розпискою власноручно написаною [PERSON] , відповідно до вказаної розписки позичальник повинен був повернути позичені кошти не пізніше 21 травня 2022 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 25 %, тобто 12 000 доларів США. 29 липня 2022 року [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, що підтверджується розпискою власноруч написаною [PERSON] , відповідно до вказаної розписки позичальник повинен був повернути позичені кошти не пізніше 29 серпня 2022 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 25 %, тобто 12 500 доларів США. Протягом 2021 -2022 років відповідач сплачував лише відсотки за користування грошовими коштами. Таким чином, зобов`язання щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами виконані відповідачем у повному обсязі. При цьому, станом на 10.05.2023 року відповідач своє грошове зобов`язання щодо повернення основної суми позики не виконав та загальна сума боргу складає 46 000 доларів США. Позивачі неодноразово в усному порядку вимагали повернення боргу, проте такі вимоги не були виконані, в зв`язку із чим, з`явилась необхідність звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 30 травня 2023 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року заяву [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову по даній цивільній справі, задоволено. Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які дії щодо об`єкта нерухомого майна, а саме щодо квартини, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1561740212101, загальною площею 68,3 м2, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: ВМІ№325785, зареєстрованого в реєстрі за №1102, виданого 10.09.2009 року. Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Шпиганович Є.А. в судове засідання не з`явилися, від представника до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять її задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, та шляхом надсилання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС «Електронний суд» до «Електронного кабінету», та її отримання, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету, проте до суду не прибув, відзиву на позов не надав, будь-яких заяв (клопотань) від нього не надходило, тому суд, за наявності письмової згоди позивачів, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 26 серпня 2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 4000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 26 серпня 2021 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 12,5 %, тобто 4500 доларів США. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. 13 жовтня 2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 5000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 13 листопада 2021 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 20 %, тобто 6000 доларів США. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. 25 листопада 2021 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 7000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 30 грудня 2021 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 20 %, тобто 8400 доларів США. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. 04 квітня 2022 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 10000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 21 квітня 2022 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 20 %, тобто 12000 доларів США. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. 05 травня 2022 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 10000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 21 травня 2022 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 25 %, тобто 12 000 доларів США. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. 29 липня 2022 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] взяв у позивача в борг суму в розмірі 10000 доларів США, та зобов`язався повернути в строк до 29 серпня 2022 року разом з відсотками за користування коштами в розмірі 25 %, тобто 12 500 доларів США. Отримання відповідачем від позивача грошей в борг на вищевказану суму підтверджується власноручно написаною розпискою, оригінал якої долучений до матеріалів справи. У зазначений в розписках строк відповідач [PERSON] взятих на себе зобов`язань не виконав, грошові кошти у повному обсязі не повернув. Як зазначено у позовній заяві, відповідач протягом 2021 -2022 років сплачував лише відсотки за користування грошовими коштами, тому зобов`язання щодо сплати відсотків за користування грошовими коштами виконані відповідачем у повному обсязі. Таким чином загальна сума боргу за договорами позики складає 46000 доларів США. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] боргу за договорами позики в загальному розмірі 46000 доларів США підлягає задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується вищевказаними договорами позики, визначений договорами строк для повернення позики закінчився, відповідач не надав суду доказів того, що він повернув борг позивачам, а наявність у позивачів договорів свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Щодо стягнення 3% річних за весь час прострочення виконання боргового зобов`язання, суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач у встановлений борговою розпискою строк позику не повернув, останній, в силу приписів ч.2 ст.625 ЦК України, зобов`язаний сплатити на користь позивачів як суму боргу, так і три проценти річних від простроченої суми. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачі просили стягнути з відповідача на свою користь 3% річних від простроченої суми заборгованості за розписками від 26.07.2023 року, 13.10.2021 року, 25.11.2021 року, 04.04.2022 року, 05.05.2022 року та 29.07.2022 року за період з 26.08.2021 року по 01.05.2023 року. Із вказаним розрахунком позивачів суд не погоджується з наступних підстав. 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вимоги позивачів про застосування ст.625 ЦК України заявлені за борговими розписками за період з серпня 2021 року по травень 2023 рік, тобто за період, в тому числі який стосується періоду дії в країні воєнного стану. Отже в силу приписів п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України вимоги позивачів про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми заборгованості підлягають задоволенню лише за період з 27.08.2021 року до 24.02.2022 року, тобто до часу впровадження у країні воєнного стану. У зв`язку з цим судом здійснено перерахунок заявленої до стягнення суми 3% річних, та встановлено, що сума 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів складає 133,05 доларів США, з розрахунку: за розпискою від 27.08.2021: 4000 х 0,03 : 365 х 181 = 59,50 доларів США; за розпискою від 13.10.2021: 5000 х 0,03 : 365 х 102 = 41,91 доларів США; за розпискою від 25.11.2021: 7000 х 0,03 : 365 х 55 = 31,64 доларів США. Інша частина вимог щодо стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості, нарахованих на підставі ст. 625 ЦПК України за розписками від 04.04.2022 року, 05.05.2022 та 29.07.2022 року, які розраховані за період з 21.04.2022 року по 01.05.2023 року, задоволенню не підлягають, оскільки нараховані після 24.02.2022 року, а тому у відповідності до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України відповідач звільняється від такої відповідальності з 24.02.2022 року. Оцінивши докази в їх сукупності, суд, з урахуванням вищенаведеного, дійшов висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] підлягає частковому задоволенню, та стягує з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договорами позики від 26.07.2021 року в розмірі 4000 доларів США та суму 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 59,50 доларів США, від 13.10.2021 року в розмірі 5000 доларів США та суму 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 41,91 доларів США, від 25.11.2021 року в розмірі 7000 доларів США та суму 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 31,64 доларів США, від 29.07.2022 року в розмірі 10000 доларів США, а всього 26000 доларів США та суму 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 133,05 доларів США, та на користь [PERSON] стягує суму заборгованості за договором позики від 04.04.2022 року в розмірі 10000 доларів США, та за договором позики від 05.05.2022 року в розмірі 10000 доларів США, що разом становить 20000 доларів США. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 13013,60 гривень (1686624,31*13420/1739295,57), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial