Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

Позивач звернувся До Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 136554,88 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, 16.01.2020 року Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - АТ «ПУМБ») на підставі кредитного договору №1001524517302 видано [PERSON] кредит у сумі 100\~000,00 грн. Однак, відповідач не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань, станом на 17.01.2023 року утворилася заборгованість на загальну суму 136554,88 грн., з яких: 91282,39 грн. - заборгованості за кредитом, 22,61 грн. - заборгованості за процентами, 45249,88 грн. - заборгованість за комісією, яку банк і просив стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.03.2023 року дану справу передано до Центрального районного суду м.Миколаєва за підсудністю, на підсиаві ч.1 ст. 27 ЦПК України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2023 року дану справу передано судді Черенковій Н.П. Після виконання приписів ст.ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою судді від 08.05.2023 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання на 27.06.2023 р. Судове засідання 27.06.2023 року відкладено на 22.08.2023 року, в зв`язку з клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи. 22.08.2023 року в судовому засіданні [PERSON] просив про відкладення слухання справи, в зв`язку з пропозицією банку про врегулювання спору мирним шляхом. Судове засідання відкладено на 04.10.2023 року. У зв`язку з неявкою сторін, судове засідання 04.10.2023 року відкладено на 23.11.2023 року. 23.11.2023 року від відповідача надійшла заява, в якій позовні вимоги визнав в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, вимоги в частині стягнення комісії заперечує, просив про розгляд справи за його відсутності. Крім того, надав клопотання про відстрочення виконання рішення суду строком на один рік, в зв`язку зі скрутним фінансовим положенням, через утримання ним багатодітної сім`ї. Представник позивача до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Обставини справи, встановлені судом. Встановлено, що часткове визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі ч.1 ст.4\~ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 16.01.2020 року [PERSON] підписано заяву №1001524517302 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в якій останній просив надати йому кредит на наступних умовах: цільове призначення - споживчі цілі; сума - 100\~000,00 грн.; строк - 24 місяці; розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99%; розмір процентної ставки - 0,01% річних. В заяві від 16.01.2020 року наведено також графік платежів, за яким сума повернення здійснюється рівними частинами (ануїтентно); дата платежу - до 16 числа кожного календарного місяця; платіжні періоди - з 16.01.2020 року по 16.01. 2022 року; усього за 24 місяці 171\~770,28 грн.; сума платежу за розрахунковий період - 7157,10 грн. щомісяця та 7156,98 грн. останній платіж; комісія за обслуговування кредитно заборгованості - 2990,00 грн. щомісяця. До укладення кредитного договору, 16.01.2020 року [PERSON] підписано також паспорт споживчого кредиту кредит на загальні цілі - GP Standard ВСЕЯСНО Premium (24) без довідки - банківський переказ, в якому йому була надана інформація щодо умов кредитування. Надання кредитних коштів в сумі 100\~000,00 грн. підтверджується меморіальним ордером №TR.40348935.80117.8810 від 16.01.2020 року. 17.01.2023 року АТ «ПУМБ» на адресу [PERSON] надіслано досудову вимогу (повідомлення), в якій доведено до відому останнього, що станом на 17.01.2023 року існує заборгованість в сумі 136\~554,91 грн., яку банк просив погасити в строк до 24.01.2023 року. З розрахунку заборгованості [PERSON] перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором №1001524517302 від 16.01.2020 року слідує, що відповідач по липень 2020 року включно вносив кошти на погашення кредитної заборгованості, станом на 17.01.2023 року, загальна сума грошових вимог банку до відповідача становить 136554,88 грн., з яких: 91282,39 грн. - заборгованості за кредитом, 22,61 грн. - заборгованості за процентами, 45249,88 грн. - заборгованість за комісією. Згідно до ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525\~ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ст.530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ст.\~536\~ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно зі ст.629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.\~634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (п. 1 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст.1049\~ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 1 ст.612\~ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст.\~633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено та не спростовується [PERSON] , що позивачем виконані умови кредитного договору від 16.01.2020 року, кредит в сумі 100\~000,00 грн. наданий боржнику, який не виконав належним чином взятих на себе зобов`язань, а отже вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами є обгрунтованими та такими, що підлягають виконанню. Щодо стягнення заборгованості за комісією, суд зазначає наступне. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, підписана відповідачем заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, в графі «Графік платежів» містить розмір щомісячної комісії, яка підлягала сплаті відповідачем - 2990,00 грн. Згідно з абз 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Як уже зазначалося, умовами укладеного між сторонами договору встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у графіку платежів, який є частиною кредитного договору від 16.01.2020 року. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, визначені в заяві на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 16.01.2020 року умови щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. За таких обставин, в період з 16.01.2020 року по 17.01.2023 року, банком без належних на те правових підстав нарахована комісії за обслуговування кредитними коштами на загальну суму 45249,88 грн. Тому слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 45249,88 грн., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з боржника отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 91282,39 грн. та заборгованості за процентами в розмірі 22,61 грн. В решті вимог позову - слід відмовити. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. Щодо відстрочення виконання рішення, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Згідно ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Як передбачено ч. 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Як вбачається з матеріалів справи у відповідач є батьком п`ятьох дітей, на утриманні якого знаходяться четверо малолітніх дітей, що підтверджується копією посвідчення багатодітної сім`ї. Крім того, 04.07.2023 року приватним виконавцем Довгань В.В. відкрито виконавче провадження №72166556 про солідарне стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 6\~644\~669,60 грн., відкритого на підставі наказу №915/356/22 Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2023 року, а також накладено арешт на майно відповідача. У відповідності до ч. 5 ст. 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Приймаючи до уваги те, що [PERSON] знаходиться у скрутному матеріальному становищі, в зв`язку з вищевказаними обставинами, а також те, що він має намір виконати та сплатити заборгованість, суд дійшов висновку про задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення на один рік. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем (судовий збір у розмірі 2684,00 грн.) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1794,16 грн. (91282,39 грн. х 2684,00 грн. / 136554,88 грн.) На підставі викладеного, та

Outcome: partial