Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

07 листопада 2022 року Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним рішення, недійсним договір оренди та скасування рішення про державну реєстрацію. Просила визнати незаконною та скасувати ухвалу 2-ої сесії 8-го скликання Львівської міської ради №166 від 25.02.2021 «Про затвердження громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS] ». Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 30 квітня 2021 року за № Ш-4321/кадастровий номер 4610137500:05:003:0058, укладений між Львівською міською радою та громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про оренду земельної ділянки площею 0,0060 га та скасувати рішення державного реєстратора Віхрової Олени Юріївни, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про державну реєстрацію прав та обтяжень /з відкриттям розділу/, індексний номер: 58728230 від 14.06.2021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2384582546101 (Т.1 а.с.2-5). Стислий виклад позицій сторін. Обґрунтування позивача. Згідно викладеного в позовній заяві Позивач вказала наступне. В провадженні суду перебувала цивільна справа позовом [PERSON] до Львівської міської ради, третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про часткове скасування додатку до ухвали, якою надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо передачі земельної ділянки у приватну власність відповідачам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позов було подано до суду 07.12.2020. [PERSON] долучила до справи копію договору оренди, який укладено 30.04.2021. Коли справа за її позовом про скасування додатку до ухвали, яким надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення землекористування знаходиться в суді, ухвалою Львівської міської ради №166 від 25.02.2021 затверджується [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS] , беручи до уваги, як зазначено в ухвалі №166, ухвалу міської ради від 10.11.2016 №1257 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документацій із землеустрою». Тобто беручи до уваги ухвалу, яка була предметом розгляду в суді з 07.12.2020. Відповідач - Львівська міська рада як і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , подаючи відзиви на позов у зазначеній справі, не повідомили суд про укладений договір оренди спільного проїзду. [PERSON] долучила копію договору оренди лише 10.02.2022, вже після початку розгляду справи по суті. Позивач зазначила, що будинок [ADDRESS] належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька від 06.03.2015 і її право власності зареєстровано. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку [ADDRESS] була надана на підставі рішення виконкому Куликівської районної ради депутатів трудящих Львівської області №291 від 03.08.1957. 20.02.1958 батькові було погоджено прив`язку проекту житлового будинку, в якій зазначено розміщення будинку на відведеній земельній ділянці. У відповідності до вищевказаної плану було передбачено, переданий в оренду проїзд до будинків [ADDRESS] та вхід до будинку заплановано зі сторони вказаного проїзду. Спільним проїзд став з 1959 року, з часу відведення [PERSON] земельної ділянки під забудову. Даний проїзд був зазначений на генеральному плані міста в 1957 році та на збірному кадастровому плані. Генеральний план м. Львова за 1957 рік, яким передбачено було заїзд до будинку Позивача із спільного проїзду, був погоджений з головним архітектором міста та по даний час. Як вказує Позивач, це є єдиний заїзд до її господарства, як і для заїзду до будинку [ADDRESS] , який належить відповідачам. За доводами Позивача, проїзд, який передбачено до її будинковолодіння ніколи не відносився до будинковолодіння [ADDRESS] . Правовий статус його підтверджено викопіюванням з генерального плану м. Львова, планом відведення земельної ділянки в 1957 році, викопіюванням з кварталу забудови, матеріалами інвентаризаційної справи. В 2012 році [PERSON] стала співвласником будинку [ADDRESS] та почала використовувати спільний проїзд для стоянки автомобілів, що створює неможливість нормального користування проїздом. Львівською міською радою прийнято ухвалу 2-ою сесією 8-го скликання №166 від 25.02.2021 «Про затвердження громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS] ». Договір оренди спільного проїзду між Львівською міською радою та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі оскаржуваної ухвали, укладено 30.04.2021 за №Ш-4321/кадастровий номер 4610137500:05:003:0058. Пунктом 1 договору оренди передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування заїзду до індивідуального житлового будинку із зазначенням код КВЦПЗ 02.01 - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд/присадибна земельна ділянка/ з кадастровим номером 4610137500:05:003:0058, яка розташована в [ADDRESS] , що, на переконання Позивача, не відповідає дійсності. За Кодом КВЦПЗ 02.01 - це земельні ділянки для будівництва житлового будинку і господарських споруд. Земельна ділянка передана у оренду не відноситься до присадибної земельної ділянки на [ADDRESS] . Передана в оренду земельна ділянка загального користування, до якої відносяться проїзди, вулиці, майдани, тощо. Орендований проїзд, як дорога загального користування, належить до земель комунальної власності, облаштований в межах міста та за цільовим призначенням не відноситься до земель для будівництва житлового будинку та господарських споруд. Спірний проїзд є одним із проїздів, що знаходяться на [ADDRESS] та є спільним для будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] і немає адреси [ADDRESS] . З 1959 року проїзд став спільним для будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] та використовувався разом із власницею будинку [ADDRESS] [PERSON] з часу відведення для неї земельної ділянки в 1959 році та використовується по даний час. [PERSON] стала співвласником будинку та земельної ділянки в 2012 році та з цього часу використовує спільний проїзд для стоянки автомобілів, які створюють, як зазначає Позивач, перешкоди у користуванні ним, а з 2016 року вирішила його прив`язати до будинку [ADDRESS] та його приватизувати, адже тільки вона подавала заяву відповідачу-1 про погодження місця розташування земельної ділянки як вільної. За доводами Позивача, в оскаржуваному договорі оренди п.п.2.4. орендарі зобов`язуються використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, але не вказується, що передається в оренду спільний проїзд та зазначається про можливість будівництва при умові дотримання вимог закону. Земельна ділянка, яка передана в оренду, за цільовим призначенням є дорогою загального користування використовується з 1957 року і сьогодні не змінився правовий статус цієї дороги. Тобто, на думку Позивача, укладений спірний договір оренди немає жодних правових наслідків. До проекту оскаржуваної ухвали надана пояснювальна записка за підписом начальника управління земельних ресурсів. Надано характеристику земельної ділянки, що знаходиться на [ADDRESS] та, що входить вона в межі земельної ділянки, яка надавалась [PERSON] в оренду на 10 років згідно ухвали міської ради від 03.06.2004 № 1323. Також вказується, що земельна ділянка є вільною та використовується на даний час як можливо єдиний заїзд до житлового будинку [ADDRESS] . В пояснювальній записці згадується про справу в Шевченківському районному суді №466/147/20 за позовом [PERSON] щодо оформлення даної земельної ділянки. Щодо записки управління земельних ресурсів, яке з 2016 року намагалось передати [PERSON] на її звернення спільний проїзд у приватну власність, Позивач зазначила про невідповідність викладеного дійсним обставинам та є, на її думку, перекручуванням фактів. В обґрунтування своєї позиції Позивач вказала у позовній заяві на наступні факти. Відповідач [PERSON] приватизувала земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка перебувала в її користуванні, в 2004 році і спільний проїзд не входив в межі її земельної ділянки. Жодного договору оренди не укладалось. Спільний проїзд знаходиться на [ADDRESS] для заїзду до будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Вказівка в записці до ухвали на те, що земельна ділянка є вільна та використовується як єдино можливий на даний час заїзд до житлового будинку [ADDRESS] є, за доводами Позивача, намаганням за допомогою маніпуляцій представити наявність вільної земельної ділянки та прив`язати до будинковолодіння [ADDRESS] . Не подано дійсної інформація про існування спільного заїзду до будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] і що до її, Позивача будинку це є також єдино можливий заїзд. На розгляді Шевченківського районного суду м. Львова перебувала справа за позовом [PERSON] №466/9834/20 про скасування п.3 додатку до ухвали Львівської міської ради про надання дозволу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Такого позову як оформлення спірної земельної ділянки, як зазначено в записці до проекту ухвали, до суду, як зазначає Позивач, вона не подавала. Позивач вказала, що оскаржуваною ухвалою затверджено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, беручи до уваги ухвалу №1257 від 10.11.2016, якою надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою, коли цією ухвалою надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельні ділянки, які знаходяться в користуванні громадян, а [PERSON] та [PERSON] не звертались до ЛМР із заявою про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою та жодних документів не подавали. Лише [PERSON] подала заяву до ЛМР на погодження місця розташування земельної ділянки та відведення земельної ділянки для влаштування заїзду до будинку. Тобто з дороги загального користування - заїзду до наших будинків влаштувати заїзд до будинку. [PERSON] у будинку [ADDRESS] не зареєстрований, проживає за іншою адресою разом із своєю сім`єю по [ADDRESS] , що підтверджується оскаржуваним договором оренди. Договір оренди спільного проїзду укладений між відповідачами 30.04.2021 на підставі неправомірного, на думку Позивача, рішення Львівської міської ради №166 від 25.02.2021, оскільки міською радою передано земельну ділянку-дорогу загального користування в оренду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з порушенням її, Позивача, права на безперешкодне користування спільним проїздом. Оскаржуваний договір оренди порушує її права як громадянина та визнання зазначеного договору оренди землі недійсним є похідним, як і скасування державної реєстрації цього договору від основної вимоги щодо визнання рішення недійсним. Обґрунтування заперечень відповідача - Львівської міської ради. Згідно поданого 01 лютого 2023 року письмового відзиву на позов, Львівська міська рада з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступні доводи. 25.02.2021 Львівською міською радою прийнято ухвалу «Про затвердження громадянам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS] ». В інформаційній довідці до вказаного проекту ухвали зазначено характеристику земельної ділянки, зокрема мова йде про те, що згідно чинної містобудівної документації м. Львова - ділянка розташована в зоні Ж-1 (садибна забудова) та згідно земельно-кадастрових даних - входить в межі земельної ділянки, яка надавалась гр. [PERSON] в оренду на 10 років згідно ухвали міської ради від 03.06.2004 №1323 і така ділянка фактично використовується як єдино можливий заїзд до будинку [ADDRESS] . Розглянувши звернення громадян [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 10.03.2020 №3-С-17905/АП-24, Львівська міська рада ухвалила: затвердити громадянам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати земельну ділянку площею 0,0060 га (кадастровий номер 4610137500:05:003:0058) на [ADDRESS] в оренду терміном на 5 років для обслуговування заїзду до індивідуального житлового будинку (код КВЦПЗ 02.01 - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови. На виконання вказаної ухвали між Львівською міською радою та громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено договір оренди землі від 30.04.2021 №111-4321 строком на 5 років та надано орендарям земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:05:003:0058 по [ADDRESS] . На підставі наведеного Відповідач - Львівська міська рада вважає позовні вимоги необґрунтованими, Львівська міська рада, при прийняті вказаної ухвали діяла в межах норм чинного законодавства, та просили відмовити у позові повністю (Т.1 а.с. 116-118). 21 лютого 2023 року Позивачем в порядку п.3.ч.1.ст.43 ЦПК України на відзив Відповідача Львівської міської ради подано письмові пояснення, згідно яких Позивач вказала, що Львівська міська рада заперечує лише одним аргументом, що прийнято оскаржувану ухвалу про затвердження проекту землеустрою громадянам [PERSON] [PERSON] та [PERSON] щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки по [ADDRESS] , що згідно чинної містобудівної документації ділянка розташована в зоні Ж-1 та входить в межі земельної ділянки на [ADDRESS] , яка надавалась [PERSON] в оренду на 10 років згідно ухвали від 03.06.2004 №1323. Згідно додатку до ухвали №1323 міститься список громадян, яким передаються земельні ділянки, де за №93 числиться [PERSON] та про надання земельної ділянки житлової та громадської забудови площею 60 кв.м. в сервітутне користування для проїзду. Тобто спільний проїзд, за відсутності перешкод у користуванні ним для [PERSON] , з часу його створення, яка жодної заяви до Львівської міської ради щодо встановлення сервітутного користування проїздом не подавала, передається у сервітутне користування та прив`язується до будинку відповідачів. Ухвалою №1323 [PERSON] земельна ділянка не передавалась в оренду та ніколи не входила в межі її земельної ділянки та що підтверджується на час приватизації нею земельної ділянки в 2004 році. Позивач вказала, що жодного договору про сервітутне користування спільним проїздом, як і договору оренди [PERSON] не укладалось та про що підтверджує Львівська міська рада листом від 27.10.2016, як і про те, що договору на сервітутне користування земельною ділянкою не укладалось з [PERSON] . Проїзд створено в 1957 році при відведенні земельної ділянки для будівництва її, Позивача батькові, а після відведення земельної ділянки в 1959 році під будівництво [PERSON] проїзд став спільного користування для заїзду до будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Львівська міська рада посилається на те, що земельна ділянка-проїзд входить в межі земельної ділянки на [ADDRESS] , яка надавалась [PERSON] в оренду на 10 років згідно ухвали від 03.06.2004 №1323. Такі твердження є надуманими, оскільки з часу подання заяви [PERSON] в 2016 році, якою вона просила погодити місце розташування земельної ділянки та відведення її для створення заїзду до будинку, тобто погодити місце розташування земельної ділянки як вільної для створення заїзду, Львівська міська рада сприяє їй у цьому та приймає незаконне рішення про затвердження проекту землеустрою та передає на підставі цього рішення спільний проїзд в оренду. Тобто [PERSON] подає заяву про відведення земельної ділянки для створення заїзду на вже існуючому проїзді. Їй, Позивачу, земельна ділянка для обслуговування будинку та господарських споруд передана у приватну власність рішенням від 07.10.2021, яким затверджено технічну документацію із землеустрою виготовлену ще в 2016 році та передано земельну ділянку у приватну власність. Відповідно до акту встановлення меж земельної ділянки, плану земельної ділянки /копії долучені до позову/ у технічній документації передбачено проїзд до її будинку через спільний проїзд із зазначенням про землі загального користування. Львівською міською радою підтверджено, що спільний проїзд є єдиним можливим проїздом до її будинку. За доводами Позивача, рішенням постійної комісії було скасоване попереднє рішення про погодження меж земельної ділянки для [PERSON] . Відповідно до п.16 оспорюваного договору оренди зазначено, що категорія земельної ділянки відповідно до п.19 ЗК України - землі житлової та громадської забудови. Земельна ділянка площею 0,0060 га, яка передана в оренду, слугувала та слугує єдиним проїздом до будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] з 1957 року, сформована в старій житловій садибній забудові за рахунок земель житлової та громадської забудови прибудинкової території та про що підтверджено у спірному договорі. Передача в оренду земельної ділянки загального користування порушує мої права, але Львівська міська рада з 2016 року вирішує питання на користь [PERSON] і на час перебування на розгляді її, Позивача позову в суді щодо визнання рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки незаконним, приймає оскаржуване рішення та передає спільний проїзд в оренду для створення на ньому стоянки для автомобілів [PERSON] , [PERSON] в будинку не проживає та до Львівської міської ради не звертався із заявою в 2016 році про погодження місця розташування земельної ділянки, як і [PERSON] . На думку Позивача, подаючи ідентичні заперечення щодо позову у справі, яка перебувала на розгляді в суді, представник Львівської міської ради, діючи недобросовісно та упереджено, не повідомила суд про укладення договору оренди та прийняття оскаржуваного рішення, як і треті особи у справі [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с.130-132). Відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] письмові відзиви на позовну заяву у встановлені ухвалою суду про прийняття позовної заяви та відкриття провадження від 08 листопада 2022 року строки подано не було. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2022 року провадження у даній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (Т.1 а.с.61). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11 січня 2023 року продовжено строк проведення підготовчого провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним рішення, договору оренди та скасування державної реєстрації, на тридцять днів. Підготовче засідання відкладено на 01 лютого 2023 року о 10 год. 00 хв. (Т.1 а.с.97). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 лютого 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1 а.с.128). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2023 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Саміло Л. В. та клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Сірого А. В. про витребування доказів. Витребувано у Львівської міської ради, ЄДРПОУ 04055896, копію проекту землеустрою щодо передачі в оренду земельної ділянки відповідачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі оскаржуваної ухвали № 166 від 25.02.2021 «Про затвердження громадянам [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS] ». Витребувано у Шевченківського районного суду м. Львова, ЄДРПОУ 37444234, судові справи № 466/5575/17, № 466/147/20 та № 466/9834/20 для огляду у судовому засіданні (Т.1 а.с. 155). Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду. У судовому засіданні Позивач [PERSON] та її уповноважений представник адвокат Саміло Л.В. надали пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві та письмових пояснень, просили позов задовольнити. Уповноважений представник відповідача Львівська міська рада Гордєєва О.В. позовні вимоги заперечила, надала щодо заперечень пояснення, котрі аналогічні до викладеного в письмовому відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечив. Уповноважений представник відповідача [PERSON] адвокат Сірий А.В. проти позовних вимог заперечив, вважаючи такі безпідставними, доводи Позивача необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимими доказами, в зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , при належному повідомленні про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. В зв`язку із чим суд, на підставі вимог ч.1 ст.223 ЦПК України розгляд справи проводить за відсутності сторін, що не з`явились. Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази та надавши їм оцінку, суд приходить наступного висновку. Даний спір виник з питань земельних правовідносин - права користування земельною ділянкою. Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. За умовами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно зі статтею 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, установлених договором або актом цивільного законодавства. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У судовому засіданні, перевіркою доводів сторін і обставин справи та дослідженням письмових доказів встановлено наступне. Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Власність набута в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06 березня 2015 року та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Т.1 а.с.13,14). Позивач [PERSON] проживає у будинковолодінні [ADDRESS] і з часу побудови будинку користується спірним проїздом до її будинку, земельна ділянка під будівництво була відведена батькові Позивача у 1957 році та було передбачено проїзд до будинку, що підтверджується Планом відводу земельної ділянки (Т.1 а.с. 25). Відповідно до генерального плану міста головним архітектором затверджено проект забудови земельної ділянки по [ADDRESS] і було створено за планом проїзд до будинку через спірний проїзд (Т.1 а.с. 26, 32,33). Відповідачеві [PERSON] земельна ділянка під забудову відведена у1959 році і з цього часу проїзд став спільним до будинку Позивача та Відповідача [PERSON] (Т.1 а.с.30). Відповідач [PERSON] у 2016 звернулась з відповідною заявою до міського голови про погодження місця розташування земельної ділянки площею 0,0060 га як вільною для влаштування заїзду до будинку (Т.1 а.с.31). Ухвалою Львівської міської ради №1323 від 03.06.2004 Відповідачеві [PERSON] надано земельну ділянку житлової та громадської забудови площею 60 кв.м. в сервітутне користування для проїзду (Т.1 а.с.24). Суду не подано доказів того, що Відповідач [PERSON] зверталась до Львівської міської ради щодо встановлення сервітутного користування проїздом, однак спірна земельна ділянка передана у сервітутне користування та прив`язується до будинку відповідачів за адресою [ADDRESS] . Суд погоджується з твердженнями сторони Позивача, що Ухвалою №1323 Відповідача [PERSON] земельна ділянка не передавалась в оренду та не входила в межі її земельної ділянки, про що вказують матеріали справи щодо приватизації земельної ділянки у 2004 році. Так, Відповідачем [PERSON] подано у 2004 році заяву до Львівської міської ради про передачу земельної ділянки для обслуговування будинку в приватну власність (Т.1 а.с.21, 24, 105). Згідно листа Львівської міської ради від 27.10.2016 за № 2403-5513 адресованого [PERSON] підтверджується, що договору про сервітутне користування спільним проїздом, як і договору оренди [PERSON] не укладалось (Т.1 а.с. 44, 105). 30 квітня 2021 року між Львівською міською радою та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Договір оренди землі (Т.1 а.с.10-11). Відповідно до п.16 оспорюваного Договору оренди зазначено, що категорія земельної ділянки відповідно до п.19 ЗК України - землі житлової та громадської забудови. Земельна ділянка площею 0,0060 га, яка передана в оренду, є єдиним проїздом до будинковолодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] з 1959 року, сформована в старій житловій садибній забудові за рахунок земель житлової та громадської забудови прибудинкової території. Позивачем наголошено і її твердження у судовому розгляді не спростовано, що Львівською міською радою вирішено питання про передачу в оренду спільний проїзд, який використовується Відповідачами [PERSON] та [PERSON] як стоянка їхніх автомобілів. На підтвердження чого Позивачем подано та долучено до справи фото спірної земельної ділянки (т.1 а.с.53-57). Відповідно до технічної документації щодо приватизації земельної ділянки позивачкою, яка затверджена ЛМР, у акті встановлення меж земельної ділянки та у збірному кадастровому плані підтверджено існування заїзду до будинку позивачки через спірний проїзд та у збірному кадастровому плані вказано про землі загального користування - це [ADDRESS] та спірний проїзд (Т.1 а.с.29). Погоджений план земельної ділянки в 2016 році відповідно до містобудівної документації є ідентичним до генеральних планів, згідно яких затверджувались проекти забудови земельних ділянок сторін в 1957 та 1959 роках (Т.1 а.с.25,26,28). Таким чином суд дійшов висновку, що є надуманими посилання представника Відповідача-Львівської міської ради в заперечення позовних вимог, що згідно містобудівної документації, невідомо в саме якої межі земельної ділянки Відповідачів є спільний проїзд. Судом досліджено матеріали з цивільної справі №466/792/18, де встановлено, що Львівською міською радою долучено до справи відзив та копії документів щодо приватизації земельної ділянки [PERSON] (Т.1 а.с. 132). В 2004 році Відповідачем [PERSON] приватизовано земельну ділянку і відповідно до збірного кадастрового плану з технічної документації вказано про існуючий заїзд до будинку через спірний проїзд, згідно Плану земельної ділянки так званого сервітутного користування площею 0,0060 га. Суд звертає увагу, що у збірному кадастровому плані вручну без зазначення ким та коли олівцем домальовано приєднання спірного проїзду до земельної ділянки Відповідачів. Представником Львівської міської ради наголошено, що спірний проїзд є в межах земельної ділянки будинковолодіння [ADDRESS] , але такі доводи суду не підтверджено. Відповідно до збірного кадастрового плану технічної документації підлягає приватизації земельна ділянка для обслуговування будинку [ADDRESS] площею 0,0497 га з визначенням заїзду до будинку через спільний проїзд, що підтверджується технічним паспортом на будинок Відповідачів від 01.08.2003 (Т.1.а.с.41). За доводами представника Відповідача - Львівської міської ради Відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подано 17.10.2016 звернення про надання земельної ділянки в оренду, однак, судом встановлено, що заява подана лише Відповідачем [PERSON] на погодження місця розташування земельної ділянки і передачі земельної ділянки як вільної площею 0,0060 га для влаштування заїзду до будинку на спільному проїзді (Т.1 а.с.229). Доказів того, що Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звертались з відповідними заявами до Львівської міської ради про надання спільного проїзду в оренду, суду не подано. Відповідно до інформаційної картки, адміністративних послуг ЛМР, затверджених ухвалою ЛМР №605 від 08.08.2014 року, щодо погодження місця розташування можливе таке погодження лише вільної земельної ділянки та передбачено подання разом зі заявою довідки про відсутність у власності земель , а також підкреслено, що така довідка подається лише при приватизації земельної ділянки. Відповідно до інформаційної картки щодо приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, передбачено подання заяви всіма співвласниками будинку та архівна довідка про надання земельної ділянки у користування. В матеріалах справи відсутні докази подання відповідної заяви до Львівської міської ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки співвласники будинку - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як і відсутність будь-якого належно підтверджуючого документу на те, що земельна ділянка надавалась останнім в користування. Судом також встановлено, що Відповідачем [PERSON] долучено до її заяви міському голові від 17.10.2016 довідку №31-1323-0.3-7508/9-16 АП від 11.10.2016 про відсутність у власності земель в м. Львові, м. Винники, смт. Брюховичі та смт. Рудне, що не передбачено інформаційною карткою про надання адміністративної послуги при наданні земельної ділянки в користування, згідно ухвали ЛМР №1257 від 10.11.2016 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. Такої довідки Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не подавали. Ухвалою ЛМР №1257 від 10.11.2016 загальним списком до неї надається дозвіл громадянам на виготовлення проекту землеустрою щодо земельних ділянок, які знаходяться в користуванні і до цього списку, на переконання суду безпідставно включено Відповідачів. Згідно поданого Відповідачем - Львівською міською радою копії проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, встановлено, що долучена копія до справи представником ЛМР не містить витягу з протоколу №28 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 03.02.2017, яка знаходиться в поданому суду для огляду оригіналі проекту землеустрою на сторінці 35. Розробником проекту землеустрою [PERSON] посвідчено та пронумеровано всього 49 аркушів, однак, суд зауважує, що в документації міститься додатково вставлений документ із зазначенням - сторінки «39а», що поза кількості документів, які посвідчувались та нумерувались розробником [PERSON] та відсутня в документації сторінка 11 (Т.1 а.с.159-206). На додатково долученому аркуші №39а проекту землеустрою знаходиться висновок Управління архітектури та урбаністики про погодження проекту землеустрою, який надано 17.10.2017 за №2401-3248 (Т.1 а.с.196). У тій ж документації на аркуші №49 наявний Акт прийому-передачі робіт згідно договору від 20.03.2017 та такий підписано 02.11.2017. (Т.1 а.с.206). Отже, суд констатує той факт, що висновок архітектором надається на погодження проекту землеустрою, який станом на 17.10.2017 не був готовий та велись роботи. Відповідно до ч.1, 2 ст.181-1 Земельного кодексу України, в редакції станом на час виготовлення проекту землеустрою, передбачалось, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин всі без виключення проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкту, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури підлягають погодженню з органом містобудування та архітектури. Відповідно до ч.4 ст.186-1 Земельного кодексу України, в редакції станом на час виготовлення проекту землеустрою, розробник подає на погодження до органу, визначеному в частині першій та другій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки, а до органів, зазначених у частині другій та третій цієї статті - завірені ним копії проекту. Усупереч закону Львівська міська рада затверджує та передає земельну ділянку в оренду без погодження в територіальному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Завдання на виконання робіт затверджено 20.03.2017, згідно якого має бути виготовлено план земельної ділянки, але такий виготовлено ще 2016 році (Т.1 а.с.189). Відповідно до Закону України «Про землеустрій», технічна документація із землеустрою включає копію документа, що посвідчує особу, кадастровий план земельної ділянки. Однак судом встановлено, що у наявній документації відсутній документ щодо посвідчення особи [PERSON] та відсутній кадастровий план земельної ділянки. Згідно вимог визначених Порядком ведення Державного земельного кадастру передбачено, що у процесі проведення реєстрації земельної ділянки першочерговим є подання кадастровому реєстратору заяви про державну реєстрацію земельної ділянки та до заяви додається документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки та електронний документ. Державний кадастровий реєстратор проводить перевірку, здійснює державну реєстрацію земельної ділянки, присвоює кадастровий номер земельної ділянки та на титульному аркуші документації із землеустрою, на підставі якого здійснена державна реєстрація земельної ділянки, робить позначку про проведення перевірки електронного документа та внесення відомостей до Державного земельного кадастру та повертає заявникові таку документацію. Проставлення державним кадастровим реєстратором зазначеної позначки є підставою для передачі відповідної документації на затвердження органу державної влади або органу місцевого самоврядування на затвердження. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки державний кадастровий реєстратор надає витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Досліджений судом Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Відповідачам не містить жодних позначок та у ньому відсутній витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку про проведену реєстрацію земельної ділянки та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці. Однак такий проект затверджується та в оскаржуваній ухвалі Львівської міської ради зазначається кадастровий номер земельної ділянки, як і в пояснювальній записці до проекту ухвали, що на думку суду, не відповідає вимогам закону щодо такого. Відповідно до інформаційної довідки про земельну ділянку з проекту землеустрою, затвердженого оскаржуваним рішенням, спірна земельна ділянка знаходиться в межах земельної ділянки 4610137500:05:003 та призначення земельної ділянки - код 02.01 для будівництва та обслуговування будинку. Оскаржуваним рішенням земельна ділянка передана в оренду для обслуговування заїзду, що не передбачає код 02.01 (Т.1 а.с. 4,5). Судовим розглядом не підтверджено доводи представника Відповідача - Львівської міської ради, що земельна ділянка є комунальною власністю і чим та коли такий статус земельної ділянки встановлено. Згідно відомостей з Державного реєстр у речових прав на нерухоме майно - реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2384582546101 і він знаходиться в процесі відкриття (Т.1 а.с.12). Як встановлено з пояснювальної записки проекту землеустрою землі запасу код цільового призначення земельної ділянки 16.00; на час формування проекту землеустрою: землі запасу, які не надані у власність або користування, розділ: секція К,16 (підрозділ 16.00). Пунктом 2 зазначено, що запропоноване проектом землеустрою після відведення: для будівництва і обслуговування будинку, розділ В, 02; підрозділ: 02.01. (Т.1 а.с. 163-165). Отже, пропонується відведення земельної ділянки - цільове призначення для будівництва будинку на спільному проїзді, але як зазначається в оскаржуваній ухвалі ЛМР, для обслуговування проїзду. Відповідачем - Львівською міською радою надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, однак виходячи з пояснювальної записки самого проекту, земельної ділянки із земель запасу на земельну ділянку для обслуговування заїзду, але без зміни цільового призначення земельної ділянки. Розробником проекту землеустрою вказується, що проект землеустрою повинен пройти погодження у відділі Держгеокадастру (Т.1 а.с.165). У Проекті землеустрою відсутня інформація щодо реєстрації земельної ділянки у відділі Держгеокадастру. Відповідно до завдання на виконання робіт від 20.03.2017, що затверджене замовниками, але не містить підпису розробника, передбачено, що має бути виготовлено план земельної ділянки та кадастровий план земельної ділянки (Т.1 а.с.189). У кадастровому плані земельної ділянки не вказано кадастрового номера, а лише кадастровий номер, в межах якого знаходиться земельна ділянка, а саме № 46101337500:05:003 та прив`язано спірний проїзд до земельної ділянки, що належить не до будинку [ADDRESS] , а до будинку [ADDRESS] , яка межує, як і земельна ділянка Позивача, із спільним проїздом (Т.1 а.с.192). Отже, судом, беручи до уваги Проект землеустрою, встановлено, що кадастрового плану із кадастровим номером, як передбачено завданням, не виготовлялось. Згідно карточки закладки межових знаків зазначено усі будівлі, при цьому з невідомих причин відсутній будинок Позивача під [ADDRESS] (Т.1 а.с. 201). Крім того, розробником проекту землеустрою зазначено які документи використані при виготовленні проекту землеустрою, зокрема заява міському голові від 17.06.2016 та погодження меж земельної ділянки із суміжними користувачами. Згідно пояснень представник Відповідача - Львівської міської ради в судовому засіданні пояснила, що узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів згідно до витягу з протоколу №28 від 03.02.2017 відповідно до заяви [PERSON] погоджено межі між земельними ділянками на [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (Т.1 а.с.20). Згідно витягу з протоколу №48 від 29.09.2017 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів відмінено прийняте на підставі заяви [PERSON] рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів (Т.1 а.с.23). Підставою прийнятого рішення узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів ЛМР від 03.02.2017 стало те, що внаслідок капітального ремонту [ADDRESS] за бюджетні кошти єдиний заїзд /прохід/ до земельної ділянки на [ADDRESS] можливий через земельну ділянку площею 0,0060 га та між будинками на [ADDRESS] та [ADDRESS] . Таким чином представник Львівської міської ради посилається на документ, який скасований своїм ж рішенням Львівської міської ради, однак цим скасованим документом керується розробник проекту землеустрою, якому такий було подано. Суд критично оцінює доводи представника Львівської міської ради, що рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів відповідно до витягу з протоколу №28 від 03.02.2017 було скасоване тільки у вересні 2017 року, а розробнику такий подавався до цього і тому воно наявне в проекті землеустрою, оскільки предметом позову є скасування ухвали Львівської міської ради про затвердження проекту землеустрою про передачу земельної ділянки в оренду, яка приймалась в 2021 році, в якій містився скасований документ та вже було встановлено про можливий заїзд до будинку Позивача лише через спільний заїзд для двох будинків. Суд звертає увагу, що у проекті землеустрою знаходиться план земельної ділянки по [ADDRESS] виготовлений в 2016 році [PERSON] та погоджений начальником управління архітектури. У вказаному плані має місце допис від руки - для обслуговування житлового будинку ( Т.1 а.с.190). Такий план долучався у дослідженій судом цивільної справі №466/147/20, однак такий не посвідчений в 2016 році начальником управління архітектурі та відсутній запис для обслуговування будинку (справі №466/147/20 а.с. 54). Не може залишитись поза увагою суду і той факт, що заяву про виготовлення проекту землеустрою Відповідачами розробнику [PERSON] було подано лише 20.03.2017, хоча вже в 2016 році ним виготовлено план земельної ділянки. У судовому засіданні Відповідачем [PERSON] не надано відповіді на питання коли ним подавалась заява до Львівської міської ради щодо надання спільного проїзду в оренду та яка мета отримання його в оренду, яку орендну плату сплачує за отриманий спільний проїзд в оренду. Орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Спільний проїзд переданий в оренду на підставі спірного договору Відповідачам для обслуговування заїзду до будинку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що обслуговує заїзд прибираючи його. Судом встановлено, що на [ADDRESS] є шість спільних проїздів до будинків, які відносяться до дороги загального користування, однак тільки спільний проїзд для будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] передано в оренду для його обслуговування Відповідачам. Згідно пояснювальної записки до проекту оспорюваної ухвали зазначено, що заявники зареєстровані за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.8), проте, як зазначалось вище заяв Відповідачами про надання земельної ділянки в оренду не подавалось, а Відповідач [PERSON] згідно даних про сторін оспорюваного Договору оренди за вказаною адресою не зареєстрований, а місцем його реєстрації є [ADDRESS] (Т.1 а.с.10- 11). До проекту оспорюваної Ухвали на сесію міської ради долучено фотографію, однак яку інформацію несе така фотографія суду не доведено (Т.1. а.с.9). Відповідно до технічного паспорту на будинок [ADDRESS] від 01.08.2003 відображено план земельної ділянки для обслуговування будинку із зазначенням спільного проїзду до будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] (Т.1. а.с.41). Поряд з тим в технічному паспорті на будинок [ADDRESS] від 27.07.2011, який знаходиться в проекті землеустрою, на плані земельної ділянки відсутній запис про спільний проїзд до будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] і лише зазначається як проїзд та прив`язується лише до будинку [ADDRESS] (Т.1. а.с.35). Відповідно до ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, тощо). Як встановлено судом, земельна ділянка площею 0,0060 га є проїздом до ділянки Позивача і являється комунальною власністю, земельною ділянкою загального користування, про те передана в оренду Відповідачам. На переконання суду Львівською міською радою необґрунтовано та непропорційно прийнято рішення про передачу в оренду спільного проїзду. Судом дослідженими доказами встановлено, що земельна ділянка Позивача є суміжною із спільним проїздом і Витягом з протоколу №48 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 29.09.2017 та листами Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин ЛМР і Виконавчого комітету ЛМР на адресу Позивача від 27.10.2016 та 24.10.2017 відповідно, підтверджено про існування єдино можливого заїзду на земельну ділянку позивачки через спірний проїзд площею 0, 0060 га (Т.1 а.с. 23, 44, 45). Висновок суду, що передана в оренду земельна ділянка є спільним проїздом, який використовується сторонами, також підтверджено містобудівною документацією, планами забудови, планом мікрорайону, технічною документацією щодо приватизації земельної ділянки Позивачем (Т.1. а.с. 15, 23, 25, 26, 28, 29, 30, 33, 41, 47). Доводи представника Відповідача [PERSON] щодо безпідставності позовних вимог, не віднайшли свого підтвердження у судовому розгляді спору, не спростовують жодним чином обґрунтування сторони Позивача, оскільки докази, якими Позивач обґрунтовує свої вимоги є належними та допустимими, фактично підтверджують дійсні обставини справи, в зв`язку із чим приймаються судом до уваги. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 140 Конституції України, визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією, цим та іншими законами. Відповідно до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні акти у формі рішень. Відповідно до ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтерес. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересах держави і суспільства, його моральних засадам. Відповідно до ч.4.1,3 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша сторона заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпоряджатись землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності громадянам та юридичним особам. Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно із положеннями ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в оформленні власності, оренди чи користування земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва, та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки , що перебуває в користуванні інших осіб). Відповідно до ч.1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше - 015 га, в містах - не більше 0,10 га. Громадяни та юридичні особи набувають право власності, оренди або користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельним кодексом України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності, згідно норм ст. 122 Земельного кодексу, розглядає клопотання в місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З аналізу норм Земельного кодексу України, варто зазначити, що рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має бути мотивоване. Підставою відмови згідно зі ст. 118 Земельного кодексу України можуть бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відповідно до ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень права на землю навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст.158 Земельного кодексу України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Таким чином, суд дійшов переконання, що передача в оренду земельної ділянки загального користування порушує права Позивача [PERSON] і інтереси останньої на безперешкодне користування спільним проїздом до свого будинку на добросусідських умовах Відповідачем - Львівською міською радою при реалізації принципу належного урядування прийнятою оспорюваною Ухвалою від 25.02.2021 враховано не було. Отже, Ухвала 2-ої сесії 8-го скликання Львівської міської ради №166 від 25.02. 2021 року «Про затвердження громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки на [ADDRESS] » є незаконною, а договір оренди земельної ділянки укладений на підставі такого рішення, в силу вимог ст.215 ЦК України, є недійсним. Договір оренди земельної ділянки за кадастровим номером 4620137500:05:003:0058 площею 0,0060 га від 30.04.2021, укладений між Львівською міською радою та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 14.06.2021 за №58728230 є похідним від незаконного оспорюваного рішення Львівської міської ради, а тому зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов висновку, що позов є підставним, вимоги Позивача ґрунтуються на вимогах закону, докази на які позивач посилається є належними та допустимими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачем понесені судові витрати у вигляді та розмірі сплаченого судового збору за подання позовної заяви. Так, судовий збір оплачений позивачем становить 1984 грн.80 коп. ( а.с.1). Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на Відповідача.

Outcome: approved