Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

[PERSON] ( [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кольчинської селищної ради, про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання в Польську Республіку. Позов обґрунтовано тим, що між громадянином Польщі [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] [INFO] в м. Люблін, Республіка Польща, був укладений шлюб. Згодом [INFO] у подружжя народився син [PERSON] ( [PERSON] ), який з народження постійно проживав\~у [PERSON] .\~Так,\~з 13.08.2021 року до 31.01.2022 року дитина [PERSON] відвідувала у Польщі дитячий садочок. 06.09.2021 року в м. Люблін, Польська Республіка, нотаріусом було посвідчено заяву дозвіл відповідно до якої [PERSON] надав [PERSON] дозвіл на виїзд дитини [PERSON] за кордон без батька. 02.02.2022 року [PERSON] без відома позивача вивезла дитину за кордон в Україну, Цього ж дня [PERSON] звернувся до польських правоохоронних органів щодо викрадення дитини. В червні 2022 року [PERSON] отримав відповідь від Міністерства юстиції України про те, що дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю в смт. Кольчино, Мукачівський район, Закарпатська область, та для повернення дитини йому необхідно звернутися з позовом до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області. При цьому зазначає, що [PERSON] здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, чим порушує його права та права дитини, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та, відповідно, право позивача на участь у вихованні дитини, право на безперешкодне спілкування батька з дитиною та право на визначення місця проживання дитини. Таким чином з метою повернення дитини до постійного сталого місця проживання просить суд визнати незаконним утримування малолітнього сина [PERSON] ( [PERSON] ) на території України та зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] ( [PERSON] ) до місця його постійного проживання у Республіці Польща. Ухвалою суду від 15.06.2023 року позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 21.06.2023 року представником позивача, адвокатом Волошин Л.Я., на виконання ухвали суду про залишення позову без руху від 15.06.2023 року було виправлено недоліки позову. Ухвалою суду від 03.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.07.2023 року, згодом відкладено на 07.09.2023 року. Ухвалою суду від 07.09.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.10.2023 року, оголошено перерву до 03.11.2023 року, до 10.11.2023 року та до 14.11.2023 року. 24.07.2023 року до суду від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Згодом, 06.09.2023 року до суду надійшов додаток до відзиву на позовну заяву У відзиві зазначається про те, що після народження дитини [PERSON] відмовився зареєструвати її на постійне місце проживання в Польщі у спільній квартирі. Також у цій ситуації виїзд з Польщі до України [PERSON] не можна вважати протиправним в розумінні Гаазької конвенції 1980 року оскільки такий виїзд відбувся за письмової згоди батька дитини. В свою чергу [PERSON] жодним чином не перешкоджає [PERSON] приймати участь у вихованні сина в той час як позивач жодним чином не допомагає матеріально дитині. Також у відзиві зазначається про те, що [PERSON] є чужою для дитини країною, саме Україна є постійним місцем його проживання, де [PERSON] повністю адаптувався, розуміє тільки українську мову, відвідує дошкільний навчальний заклад, перебуває під наглядом лікарів та проходить відповідне лікування. Таким чином повернення [PERSON] до абсолютно чужої для нього країни створить загрозу заподіяння йому фізичної та психічної шкоди, нетерпиму для його обстановки. На підставі зазначеного [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] ( [PERSON] ) в ході судового розгляду підтримав відображене в позовній заяві та додатково наголосив про те, що з моменту народження сина ним створені всі належні умови для його проживання та виховання. Причини таємного та раптового викрадення [PERSON] сина йому не відомі та не зрозумілі. Про факт викрадення дитини він дізнався в телефонному режимі від [PERSON] коли така з дитиною вже перебувала на території України. При цьому пояснив, що дійсно надав письмову згоду на виїзд сина за кордон разом із матір`ю проте така згода надавалася на короткострокові поїздки за кордон, має тимчасовий характер та не вказує на можливість зміни постійного місця проживання дитини. Таким чином стверджує, що таке переміщення та утримання сина є незаконним, дитина підлягає якнайшвидшому поверненню до батька, за місцем його проживання. На обґрунтування існування підстав звернення до суду з позовом [PERSON] зазначив, що вживав заходи досудового врегулювання спору, проте вони не виявилися ефективними. На цей час [PERSON] не дає бачитися з сином та створює усілякі перешкоди. Після оголошеної судом перерви [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача, адвокат Волошин Л.Я., в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, та просила суд їх задовольнити. Додатково наголосила на тому, що письмовий дозвіл [PERSON] на виїзд дитини за межі Польщі не може свідчити про законність дій [PERSON] з огляду на практику Верховного Суду, оскільки такий дозвіл не надає права на зміну постійного місця проживання дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Додатково пояснила, що з часу народження сина його вихованням та утриманням займалася одна, батько участі в цьому не приймав. Крім того, наголосила на тому, що син повністю адаптувався до теперішнього місця проживання, відвідує садочок, його нічого не пов`язує з [PERSON] . При цьому на цей час синові встановлено діагноз «аутизм», а тому існує серйозний ризик того, що його повернення до Польщі поставить під загрозу стан фізичного та психічного здоров`я. Представник відповідача, адвокат Сідун В.М., в судовому засіданні наголосив, що батько дитини у добровільному порядку надав дозвіл на виїзд дитини за кордон без його згоди. Відтак, враховуючи незадовільний стан здоров`я дитини, а також те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, відсутні правові підстави для задоволення позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кольчинської селищної ради в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Також у заяві вказала про відсутність підстав для задоволення позову. Заслухавши думку учасників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.05.2019 року (витяг з свідоцтва про шлюб № 0211011/00/АМ/2019/667976 від 27.05.2019 року). При цьому встановлено, що [PERSON] \~є громадянином\~Республіки Польща,\~а [PERSON] \~є громадянкою\~України.\~Відповідно до нотаріального акту 24.06.2020 року сторони придбали у спільну часткову власність житлове приміщення в Любін, Республіка Польща. Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.06.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Любін, Республіка Польща (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої генеральним консульством України у м. Вроцлав, дитина [PERSON] зареєстрована громадянином України. Згідно з\~посвідченим перекладом\~із польської\~мови встановлено,\~що [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~відвідував дитячий\~садок «СЕРДЕЧКОландія»\~Люіза Салай,\~м.\~Люблін, Республіка\~Польща, в період від 01.09.2021 року до 31.01.2022 року, тоді як місяць лютий це місяць розірвання договору. Також судом встановлено, що 31.01.2022 року відповідач [PERSON] разом із сином [PERSON] виїхала з Польщі до України після чого позивач [PERSON] розцінивши такі дії як викрадення дитини намагався розшукати свою дружину та сина. Так, відповідно до інформації з листа Міністерства юстиції України від 15.06.2022 року встановлено, що компетентні органи України підтвердили, що мати дитини пані [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , де вона ймовірно проживає разом з дитиною. Також зазначено, що відповідальний офіцер намагався зв`язатись з пані [PERSON] по телефону, але безуспішно. Зі змісту листа Мукачівського районного управління поліції від 20.02.2023 року встановлено, що 28.04.2022 року до відділу поліції № 1 Мукачівського районного управління поліції звернувся [PERSON] із заявою про те, що 31.01.2022 року [PERSON] разом із сином [PERSON] виїхала з Польщі до України, викравши при цьому деякі речі. Також зі змісту цього листа встановлено, що сторони повідомляли поліції про протиправні дії щодо один одного, в тому числі щодо невиконання відповідачем рішення органу опіки та піклування в частині визначення порядку спілкування батька з дитиною. Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Польщі згідно з правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 11.01.2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей». Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом ч. 2 ст. 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п. «а» ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «b» ч. 1 ст. 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (п. «b» ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У ч. 2 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст. 13 та ст. 20 Гаазької конвенції 1980 року визначений вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини). За змістом ч. 2 ст. 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо. У поверненні дитини відповідно до положень ст. 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції. Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. У ст. 50 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція 1996 року), до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 14.09.2006 року № 136-V «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування. Отже, наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася. Гаазька конвенція 1996 року не замінює і не вносить змін у механізм, встановлений Гаазькою конвенцією 1980 року для дій у ситуаціях міжнародного викрадення дітей. Навпаки, [PERSON] конвенція 1996 року доповнює та посилює [PERSON] конвенцію 1980 року стосовно деяких аспектів. Це означає, що низка її положень можуть бути використані як доповнення до Гаазької конвенції 1980 року, коли остання застосовується до конкретної справи. Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку «зручного» суду через міжнародне викрадення дітей. Гаазька конвенція 1980 року продовжує застосовуватися до відносин між договірними державами Гаазької конвенції 1996 року, які є також учасниками Гаазької конвенції 1980 року. Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює [PERSON] конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, у тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийняття рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини. Такий підхід у розумінні співвідношення цих Конвенцій підтримується положеннями «м`якого права» (п.п. 13.1, 13.2, 13.5, 13.6 Практичного посібника застосування Гаазької конвенції 1996 року Постійного бюро Гаазької конференції з міжнародного приватного права, 2014 рік), а також офіційним тлумаченням, наданим Постійним бюро Гаазької конференції. За правилами Гаазької конвенції 1996 року у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до ст. 5, за умови дотримання певних умов відповідно до ст. 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини. Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи не набуття такого місця дитиною. Відповідно до ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням ст. 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання. Стаття 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини. Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин. Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі. Враховуючи вказані норми міжнародного і цивільного права, а також те, що на момент пред`явлення позову малолітній [PERSON] проживає на території України разом із матір`ю, що свідчить про те, що Україна є звичайним місцем його проживання в розумінні ч. 1 ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір між сторонами підпадає під юрисдикцію судів України. Судом встановлено, що процедура щодо повернення незаконно утримуваної малолітньої дитини розпочата в адміністративному органі, а саме Міністерстві юстиції України, фактично відразу після того як відповідач з дитиною покинули [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року). Відповідно до ст. 8 цієї Конвенції 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ, установивши порушення ст. 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Стосовно питання про співвідношення між Конвенцією про права дитини 1989 року та Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються ст. 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції 1980 року (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (справи «Maire», § 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67). Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької Конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків. Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і, що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції 1980 року. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.04.2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за ст. 8 Конвенції 1950 року при вирішенні судом справи. У п. 31 рішенні ЄСПЛ від 28.01.2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що ст. 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам ст. 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31). У рішенні ЄСПЛ від 26.11.2013 року (заява № 27853/09) у справі «Х проти Латвії», зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції 1980 року може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної Конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі ст. 8 Конвенції 1950 року (справа «Neulinger та Shuruk», § 133) (§ 106). Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсон і Кампанелла проти Італії», рішення від 12.07.2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення. ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26.11.2013 року, заява № 7853/09, п.п. 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до ст. 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію ст.ст. 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько. Підсумовуючи, суд виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У разі визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, норми процесуального права визначають часові межі подання доказів до суду, а також правові наслідки їх недотримання, що полягають у неприйнятті судом таких доказів, за винятком, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, які виникли між сторонами заявленого позову суд має з`ясувати, чи виконала відповідач обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання, та надати конкретні та детальні обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією. Як було встановлено вище, [PERSON] народився в м. Любін, Республіка Польща та постійно проживав там до моменту як 31.01.2022 року [PERSON] разом ним виїхала з\~Польщі до\~України.\~При цьому\~в період\~від 01.09.2021\~року до\~31.01.2022\~року відвідував\~дитячий садок\~«СЕРДЕЧКОландія» Люіза\~Салай,\~м.\~Люблін, Республіка Польща. Допитана в судовому засіданні [PERSON] показала, що є матір`ю [PERSON] та, відповідно, бабусею дитини [PERSON] . Також показала, що відносини між її сином [PERSON] та [PERSON] були добрі, проте після народження сина дещо погіршилися. При цьому повідомила, що виїзд [PERSON] разом з дитиною 31.01.2022 року став для неї несподіваним, оскільки ввечері напередодні [PERSON] була у них в гостях та нічого про поїздку не говорила. Причини такого вчинку їй не зрозумілі, дитина була забезпечена всім необхідним. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] показав, що є батьком [PERSON] та, відповідно, дідусем дитини [PERSON] . Також показав, що відносини між її сином [PERSON] та [PERSON] були добрі, його син забезпечував дитину всім необхідним. Про події 31.01.2022 року повідомив, що належний йому автомобіль зник вночі про, що він відразу повідомив поліцію. Проте в подальшому стало відомо, що таким скористалася [PERSON] , що викрасти внука. З представлених стороною позивача відео та фото доказів встановлено, що дитина з народження була забезпечена усім необхідним, створено належні умови для проживання та виховання. Крім того представлений відеозапис мав підтвердити ту обставину, що вночі 31.01.2022 року відповідач разом з дитиною сідають в автомобіль батька позивача. В ході перегляду такого достовірно встановити таку обставину неможливо, проте, відповідач і не заперечувала той факт, що використовувала автомобіль [PERSON] , так як такий був наданий їй у користування. Таким чином судом встановлено, що місцем постійного проживання [PERSON] є Республіка Польща, батько дитини у момент переміщення ефективно здійснював свої права на опіку. При цьому доказів протилежного суду не надано, а відтак судом не встановлено. Також судом враховується те, що переміщення дитини відбулось 31.01.2022 року, позов про повернення дитини [PERSON] пред`явив у червні 2023 року, однак фактично відразу після 31.01.2022 року позивачем вживались визначені Конвенцією дії щодо повернення незаконного переміщення дитини, а тому підстави для застосування абзацу другого ст. 12 Конвенції щодо врахування даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, відсутні так як наведені положення є виключними обставинами лише в разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини. В той же час, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суд відповідно до ст. 3, ч 1 ст. 12 Конвенції 1980 року повинен також встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення батька дитини з відповідною заявою. Сторона позивача, обґрунтовуючи незаконність дій відповідача, а сторона відповідача в той же час вказуючи на правомірність своїх дій щодо виїзду з дитиною за межі Польщі, а саме в Україну, посилаються на один і той самий документ, трактуючи його по-різному. Так, відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06.09.2021 року, зареєстрованої в реєстрі за № А 2932/2021, позивач [PERSON] , як представник сина [PERSON] , заявив, що надає згоду на його виїзд за межі Республіки Польща у всі європейські країни, а також за межі Європейського Союзу з 06.11.2021 року по 30.09.2024 року разом з його матір`ю [PERSON] .\~Також в\~заяві [PERSON] надає згоду щоб [PERSON] приймала рішення з усіх питань, що стосуються їхньої дитини, у тому числі також приймала рішення з питань його життя та здоров`я в усіх медичних закладах. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] надав зазначену вище згоду без будь-якого примусу та повністю усвідомлював свої дії. Відтак зі змісту вказаної вище заяви слід встановити, що [PERSON] надав безумовну згоду [PERSON] на виїзд разом з сином за межі Польщі на період до 30.09.2024 року. Крім того уповноважив [PERSON] приймати рішення з усіх питань, що стосуються їхньої дитини. Зміст заяви не містить жодних застережень щодо періодів виїзду за межі Польщі та мети такого виїзду. Більше того, навпаки надано згоду на можливість матір`ю дитини самостійно приймати рішення з усіх питань, що стосуються життя та здоров`я [PERSON] . Твердження [PERSON] про те, що надана ним письмова згода на виїзд сина за кордон разом із матір`ю надавалася на короткострокові поїздки за кордон, має тимчасовий характер та не вказує на можливість зміни постійного місця проживання дитини суд сприймає критично з огляду на відображений вище зміст такої заяви. Зважаючи на те, що в заяві [PERSON] від 06.09.2021 року не виділено конкретні короткі періоди перебування дитини у супроводі матері за кордоном, однак зазначено про надання дозволу на виїзд терміном з 06.11.2021 року по 30.09.2024 року, тобто термін перебування дитини за кордоном у супроводі матері може тривати до 30.09.2024 року. Таким чином суд робить висновок про те, що виїзд матері з дитиною на підставі вказаної заяви за межі Польщі в Україну та перебування там з дитиною до 30.09.2024 року слід вважати таким, що відповідає вимогам закону, а тому перебування [PERSON] з матір`ю на території України не можна розглядати переміщенням та утриманням дитини у розумінні Гаазької конвенції, як незаконні (п. а) ст.13 Гаазької Конвенції 1980 року). Фактично аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 12.12.2018 року (справа № 463/543/17). Додатково суд також відхиляє аргументи представника позивача в цій частині щодо наявної позиції Верховного Суду із аналізованого вище питання. Так представник позивач вказує на постанову Верховного Суду від 20.09.2023 року (справа № 127/17880/22). Вирішуючи вказаний спір Верховний Судом встановлено: «… батько дитини надав належним чином оформлений дозвіл на тимчасове переміщення дитини до України з 31 серпня 2021 року по 30 вересня 2021 року, проте відповідач після вказаного строку дитину до країни її проживання не повернула, чим одноособово без його згоди чи рішення компетентного органу держави (суду), у якій дитина постійно мешкала, змінила її місце проживання і утримує її, що є порушенням положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька конвенція 1980 року), прав піклувальника, та і самої дитини, адже спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядок його участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на її подальше життя, розвиток і виховання…». Таким чином Верховним Судом акцентовано увагу на те, що порушення Гаазької конвенції 1980 року відбулося саме тоді, як дитина не була повернута до країни її проживання вже після закінчення строку, вказаного у відповідному дозволі. Відтак слід зробити висновок, що в межах встановленого дозволом строку перебування в іншій країні є правомірне та вказує на відсутність підстав для задоволення позову. В той же час у цьому спорі дозвіл надано до 30.09.2024 року, що свідчить про безпідставність посилання представником позивача на постанову Верховного Суду від 20.09.2023 року (справа № 127/17880/22). Щодо доведення відповідачем та дослідження судами обставин, що становлять виключення, передбачені Гаазькою Конвенцією 1980 року, для неповернення дитини до країни місця постійного проживання, суд зазначає таке. [PERSON] звертався до судів Республіки Польщі. Так, рішенням районного суду в м. Любін від 28.03.2022 року стосовно запиту [PERSON] про доручення виховання малолітнього сина [PERSON] та визначення місця проживання малолітнього вирішено відмовити в задоволенні такого запиту. Також встановлено, що [PERSON] звертався до районного суду в м. Любін і з приводу позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] . Рішенням районного суду в м. Варшава від 01.08.2023 року вирішено відмовити в задоволенні позову [PERSON] . При цьому встановлено, що відповідно до довідки № 295 від 24.02.2022 року, виданої виконавчим комітетом Кольчинської селищної ради, [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , має на повному утриманні сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Згідно з рішенням виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області № 24 від 24.02.2022 року [PERSON] з 01.04.2022 року зарахований до Кольчинського ЗДО № 1. Рішенням виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області № 63 від 04.05.2023 року «Про затвердження висновку про встановлення порядку участі батька у вихованні малолітньої дитини» затверджено порядок участі батька у вихованні [PERSON] , визначено графік спілкування. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області № 02-09/1179 від 15.09.2023 року орган опіки та піклування зважаючи на вік дитини та потреби вважає недоцільним повернення дитини до Польщі. 24.09.2023 року [PERSON] було винесено заборонний припис щодо [PERSON] . Відповідно до консультативного висновку спеціаліста від 27.04.2023 року [PERSON] має природжене викривлення великоберцової і малогомілкової кісток (хвороба Блаунта). 05.10.2023 року дитині [PERSON] видано направлення на госпіталізацію у психіатричну лікарню. 08.11.2023 року дитині [PERSON] повторно видано направлення на госпіталізацію у психіатричну лікарню. З представленого суду висновку за результатами консультації психіатра слідує, що дитині [PERSON] встановлено діагноз «дитячий аутизм з якісним порушенням соціальної взаємодії, комунікації, недорозвитком мовлення, порушеннями активності та уваги». При цьому були надані рекомендації для до обстеження в КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги в м. Берегово» з метою уточнення діагнозу та вирішення питання про соціальну допомогу. Відповідно до звіту CASD, проведеного 18.10.2023 року, у дитини [PERSON] відмічається наявність проблеми з соціальною взаємодією, персеверація, соматосенсорні порушення, атипова комунікація та розвиток, розлади настрою, проблеми з увагою та особистою безпекою. Симптоми та під симптоми є достатньо вираженими. Так, відповідно до шкали «Проблеми з соціальною взаємодією» спеціаліст виділяє наступні симптоми: - симптом соціальної ізоляції (усамітнений, відчужений, уникає контактів з іншими, охочіше грається один ніж з однолітками); - симптом обмеженої міжособистісної взаємодії (обмежена соціальна посмішка та зоровий контакт); - симптом егоцентризму (не звертає уваги на присутність інших або не відповідає на спроби оточення встановити контакт); - симптом проблеми з соціальними навичками (погано розуміє соціальну взаємодію). Стосовно шкали «Персеверація» виділено таку симптоматику: - симптом вузьке або незвичайне коло інтересів та ігрової поведінки; - симптом стереотипної і повторюваної гри; - симптом негативне ставлення до змін (зазнає стресу через зміни); - симптом стереотипії (незвичайні повторювані рухи, такі як плескання в долоні у разі збудження, блукання, розгойдування тіла, хитання головою). По шкалі «Соматосенсорні порушення» проявляються наступні симптоми: - надмірна нетипова тяга до крутіння, розгойдування, лоскоту, обертання, похитування, стрибків; - відсутність своєчасної реакції на вербальне звертання; - тактильне відчуження та крайнє неприйняття; проблеми з харчуванням. За шкалою «Атипова комунікація та розвиток» зазначено такі симптоми: - мовна регресія або уповільнення мовного розвитку; - порушення комунікації; - атипова вокалізація або мовлення. У шкалі «Розлади настрою» виділено такі симптоми, як гіперактивність, дратівливість, низька толерантність до фрустації, збудження, істерики, агресивність; перепади настрою та емоційна лабільність.Зазначено, що всі вище прописані симптоми спостерігаються за таких умов як труднощі з соціальною взаємодією, розмовне мовлення обмежене, дитина вербально повноцінно не спілкується, через негативне ставлення до змін проявляється також дратівливість, збудження, істерики, перепади настрою. При цьому зазначено, що важливим є дотримання розпорядку дня і черговості. Також суду представлено висновок про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку [PERSON] від 30.10.2023 року № ІРЦ-85961/2023/469436. Щодо оцінки мовленнєвого розвитку зазначено, що дитина звернене мовлення не розуміє, не орієнтується в ситуації спілкування, спілкується за допомогою жестів, вигуків. Прояви ініціативи до спілкування відсутні. Рекомендовано проводити роботу над усіма аспектами мовлення, сприяти розвитку звуків мовлення та їх фізичним, акустичним ознакам. Щодо оцінки когнітивної сфери зазначено, що протягом обстеження дитина вередувала, плакала, спостерігалася сильна реакція дитини на незнайоме місце та нове оточення, через що хлопчик був сильно збудженим та виявляв плаксивість. За методикою наявні наступні симптоми та під симптоми: проблеми з соціальною взаємодією, спостерігається стереотипна і повторювальна гра, негативне ставлення до змін, через які зазнає стресу. Частково наявне тактильне відчуження та крайнє неприйняття дитиною дотиків та обіймів. Щодо оцінки емоційно-вольової сфери рекомендовано дорослим використовувати «знайомий простір», візуалізувати розклад, що дає змогу знизити рівень тривожності, а отже і частоту поведінкових проблем. Зазначено потребу дитини у використанні «знайомого простору», потреба в адаптації середовища до умов соціального простору, усунення травмуючого впливу простору на дитину. З наведеного можна узагальнити, що зміна обстановки, чим в тому числі є переїзд до іншої країни, буде мати для дитини негативні наслідки та заподіє психічну шкоду. У ході судового розгляду також встановлено, що між батьками дитини наразі існують неприязні відносини, що підтверджується фактом неодноразових звернень як позивача, так і відповідача із заявами до поліції про вчинення правопорушень щодо один одного, їх спільні зустрічі фактично кожного разу закінчувалися конфліктами. При вирішенні цього спору суд враховує, що при вирішенні такої категорії справ необхідно дотриманням найкращих інтересів дитини, перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18.06.2014 року у справі № 6-58цс14. Таким чином судом встановлено, що з 01.02.2022 року дитина [PERSON] проживає в Україні, що на цей час становить більше як півтори роки. При цьому малолітній виїхав разом з матір`ю з Польщі в Україну у віці один рік та чотири місяці. Таким чином [PERSON] проживає на території України більшу частину свого життя, та така частина є більш зрілою для усвідомлення дитиною свого оточення та місця проживання на відміну від перших півтора роки життя. Суд зауважує, що не досліджує лише емоційний зв`язок малолітньої дитини з кожним із батьків, оскільки те, що дитина прижилась стосується питань соціалізації самої дитини в країні її перебування. Відтак, із врахуванням того, що для проживання дитини в Україні створені належні умови, вона відвідує дитячий навчальний заклад відповідно до її віку, отримує належне медичне та побутове забезпечення, проживає на території України більше як півтори роки, слід зробити висновок про те, що [PERSON] прижився у новому середовищі, адаптований до свого соціального оточення. Як було зазначено вище, що хоч і така обставина не може слугувати правовою підставою для відмови у задоволенні позову, проте як зазначає Верховний Суд у постанові від 08.03.2023 року (справа № 607/23708/21), за змістом ст. 12 Гаазької Конвенції 1980 року («навіть у тих випадках») суд повинен враховувати, чи прижилася дитина у своєму новому середовищі, як у випадку, коли процедуру повернення дитини до країни постійного місця проживання розпочато до спливу одного року, так і коли процедуру повернення дитини до країни постійного місця проживання розпочато після спливу одного року. Слід зазначити, що із врахуванням встановленого діагнозу та негативного ставлення до змін, що відображено в досліджених вище медичних документах, дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку. Можлива розлука дитини із матір`ю і зміна місця проживання з України на Польщу буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток, які на цей час потребують особливої уваги, в тому числі і запланованої госпіталізації. При цьому у своєму віці [PERSON] має коло значущих для нього людей, це люди, які становлять його сімейне оточення, у процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної адаптації враховуючи встановлений діагноз «дитячий аутизм». З психологічної точки зору, враховуючи всі обставини справи, повернення дитини до Польщі з високою долею вірогідності вплине на її відносини з матір`ю, тобто, буде пов`язано з більшим або меншим, але все одно травмувальним досвідом. Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Польщі негативно вплине на дитину, загрожує заподіянням їй психічної шкоди й створить для неї нетерпиму обстановку (п. b) ст. 13 Гаазької Конвенції 1980 року) та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів. Вирішуючи цей спір суд враховує і те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дитини для повернення її за місцем проживання батька за встановлених судом обставин. Суд приймає до уваги, що як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію ст. 13 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечитиме вимогам ст. 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Зазначає, що право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] довела суду наявні виняткові обставини для неповернення дитини, які ґрунтуються на приписах Гаазької конвенції, що визначає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed