Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

4 вересня 2023 року на адресу суду надійшов вказаний позов. Свої вимоги мотивувала тим, що вона на підставі укладеного з [PERSON] договору довічного утримання від 21.12.2007 року є власником житлового будинку [ADDRESS] , а тому за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, вона набула право власності й на земельну ділянку, що знаходиться під будинком, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, розгляд справи призначено у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у заяві від 15.11.2023 просив розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подавав. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між [PERSON] (відчужував) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Зінчук Г.Т. та зареєстрований в реєстрі за номером 2414 (а.с. 7-8). Згідно п. 1.1 вказаного договору [PERSON] передав у приватну власність позивачу на умовах цього договору, належний йому на праві власності будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав вказаний житловий будинок, А-1, має загальну площу 63,7 кв.м., житлову площу 48,5 кв.м., та складається з хліва-літньої кухні, Б-1, вбиральні, В, льоху, Г, огорожі, 1 (а.с. 10-14). Цей будинок належав відчужувачу на праві спільної сумісної власності подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.1990 р. №1274 (п. 1.2). У договорі довічного утримання (догляду) вказано, що [PERSON] (дружина відчужувача) надала згоду на укладення даного договору та згоду на її догляд. Пунктом 7.1 договору передбачено, що право власності на будинок у набувача виникає у відповідності до вимог ст.ст. 182, 334 ЦК України та державної реєстрації. Відповідно до п. 8.2 договору довічного утримання останній припиняється зі смертю відчужувача та його дружини і набувач має право розпорядитися ним на свій розсуд. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.02.2009 (а.с. 21). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.04.2015 (а.с. 22). Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на житловий будинку за адресою [ADDRESS] , 10.08.2016 зареєстровано за [PERSON] на підставі договору довічного утримання укладеного 21.12.2007 (а.с. 10). 18 грудня 1996 року на підставі рішення Лищенської сільської Ради народних депутатів №10 від 04.04.1996 [PERSON] видано державний акт серії І-ВЛ №026909 на право власності на земельну ділянку площею 0,28 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер 0722883600:01:001:0359, що розташована у Луцькому районі, с. Лище (а.с. 16, 17). Позивач стверджує, що не може розпоряджатися земельною ділянкою на даний час, що стало причиною звернення до суду. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Як передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом б) ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Згідно з чинною редакцією ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на момент укладання договору довічного утримання та виникнення права власності на земельну ділянку, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відтак, враховуючи принцип слідування землі за будівлею, за позивачем, яка є власником житлового будинку на підставі укладеного з [PERSON] договору довічного утримання, слід визнати й право власності на земельну ділянки під ним згідно з вимогами статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, одночасно припинивши право власності останнього на неї, внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок. Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного виконання рішення суду згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивача та їх належного визнання. Судові витрати за заявою позивача залишити за нею.

Outcome: approved