Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Сацик Т.Т. через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» звернулась до суду з даною позовною заявою. Свій позов мотивує тим, що 24.04.2015 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, про що Хоцунською сільською радою Любешівського району Волинської області зроблено відповідний актовий запис № 2 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2023 шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі, за рахунок спільних матеріальних затрат, спільної праці і спільних зусиль сторонами було збудовано житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Будинок був збудований у 2020 році, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.02.2021 власником є [PERSON] . Домовленості про добровільний порядок поділу цього майна після розірвання шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не було досягнуто. Зазначає, що житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, з огляду на це, потребує поділу судом, як спільної сумісної власності подружжя. Будинок розташований на земельній ділянці площею 0.2188 га, кадастровий № 0723182800:03:001:0521, де власником згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, також рахується лише відповідач [PERSON] . Вважає, що оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, кожен з подружжя має частку у спільно набутому будинку, тому в такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. А тому, позивач [PERSON] має право на визнання за нею право власності на майно спільної сумісної власності подружжя: на частини житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки, яка виділена для обслуговування будинку. Враховуючи вищевикладене просить суд, визнати житловий будинок [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на частини житлового будинку [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2188 га (кадастровий номер 0723182800:03:001:0521). Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по справі. Ухвалою судді Любешівського районного суду Волинської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.22). Представник позивача [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позов визнав повністю також просив його задовольнити. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачами. Враховуючи визнання позову відповідачем, суд ухвалив про розгляд справи по суті у підготовчому судовому засіданні. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 24.04.2015, який розірвано заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 22.05.2023 (а.с.5). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 199120137 від 05.02.2020, вбачається, що земельна ділянка кадастровий номер 0723182800:03:001:0521, площею 0,2188 га є приватною власністю [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 24.01.2020 (а.с.7). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 242640234 від 02.02.2021, вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є приватною власністю [PERSON] на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області та технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна (а.с.8-12). Згідно з висновком про вартість об`єкта оцінки, а саме житлового будинку [ADDRESS] , площею 105.9 кв.м., площа житлових приміщень 57.7 кв.м. становить 331565,00 грн. (а.с.13). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України). Враховуючи надані позивачем докази, які є належними і допустимими, судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, із земельною ділянкою, на якій вони розміщені, були набуті за час перебування сторін у шлюбі (що не заперечується й відповідачем у судовому засіданні), а відтак суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позов слід задовольнити повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved