Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

До суду 15.06.2023 року звернулось КП « Теплопостачання міста Одеси» із позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, у вигляді надання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання, за період з січня 2018 року по квітень 2023 року, у розмірі 23\~285,25 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач як відповідальна особа за особовим рахунком , є споживачем даної послуги, але отримавши послугу не здійснила її оплату. Відповідач надала відзив в якому заперечувала проти задоволення позову на підставі недоведеності того що позивач є особою яка такі послуги надає а також докази того що відповідач є споживачем вказаної послуги. Також у відзиві та окремої заяві зазначено про застосування строку позовної давності до тої заборгованості трьохрічний строк на вимоги по яким сплив на час подання позову. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. ст. 68, 162 ЖК України та п. 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженого Постановою КМ України від 21.07.2005р. № 630, мешканець зобов`язаний здійснювати оплату за надану йому теплову енергію щомісячно. Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Крім того, відповідачка письмово не відмовлялась від надання їй послуг опалення та гарячого водопостачання. Згідно ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно ст.ст. 68, 162 ЖК України, п. 30 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 мешканець зобов`язаний здійснювати оплату за надану йому теплову енергію щомісячно. Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом, шляхом отримання відомостей з відкритих джерел, встановлено, що КП «Теплопостачання міста Одеси» є юридичною особою, дії на підставі Статуту та на підставі ліцензії виробляє,транспортує та постачає теплову енергію населенню,організаціям та підприємствам всіх форм власності у м. Одеса. Відповідно то витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КП «Теплопостачання міста Одеси» здійснює діяльність з постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря. Таким чином, виконуючи свою діяльність позивач здійснило постачання теплової енергії до квартири [ADDRESS] . Відсутність доказів того що вказане житлове приміщення було офіційно від`єднане від загальних мереж теплопостачання суду не надано, тому суд враховує загальну презумпцію постачання. Факт реєстрації за даною адресою місця проживання відповідача а також наявність особового рахунку за даною адресою ( № [NUMBER] ) відповідальною особою по якому також визначена відповідач, для суду має більш переконливий характер ніж посилання відповідачем у відзиві про те що факт її мешкання у квартирі не доведено без надання будь яких доказів з її боку про її фактичне постійне проживання за іншою адресою або доказів того що фактичними користувачами житлово-комунальних послуг за даною адресою є інші особи ( власники або мешканці). Таким чином суд, враховуючи встановлену законодавцем обов`язковість сторін доводити належними та допустимими доказами як вимоги так і заперечення , а також принцип більшої переконливості доказів, вважає доведеним факт того що за вказаною адресою позивачем відповідні послуги надавались а відповідач є користувачем вказаних послуг та має зобов`язання щодо оплати всіх отриманих послуг. Також судом приймається до уваги той факт, що наданий позивачем розрахунок заборгованості у розмірі 23\~285,25 грн, яка виникла за період часу з січня .2018 року по квітень 2023 року не спростований стороною відповідача, а тому є таким, щ на думку суду доводить розмір наявної заборгованості. У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного\~права або інтересу. Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні. Загальні строки\~позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності. Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України). У відзиві на позовну заяву , а також окремою письмовою заявою, відповідачем заявлено про застосування позовної давності. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України)\~установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Законом України від 30\~березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу,\~продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином з 01.07.2023 року строк дії актів про продовження строків позовної давності на період карантину втратили свою чинність. У даному випадку позов подано до суду 15.06.2023 року тобто в період дії строку продовження строків позовної давності на період карантину, тому судом вважається що строки позовної давності яки календарно сплили у період дії карантину є такими що продовжені і не сплили до часу звернення до суду, а тому є такими що не підлягають застосуванню у даному випадку. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). У даному випадку розмір судового збору , сплачений позивачем при подачі позову складає 2 684,00 грн. грн., які, враховуючи факт повного задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.. На підставі викладеного та

Outcome: approved