Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

до суду звернулась [PERSON] із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що нею, позивачкою, 20.11.2015 на адресу п`ятої Київської Державної нотаріальної контори було надіслано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до статті 1261 ЦК України, та статті 68, 71 Закону України «Про нотаріат», а саме частину квартири [ADDRESS] . 29.12.2015 на ім?я завідувача нотаріальної контори [PERSON] була на повторно заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом з інших підстав, однак, остання залишилась без розгляду. Вважає такі дії/бездіяльність нотаріальної контори незаконними, та такими що порушують її права. На підставі викладеного, просить суд визнати протиправною бездіяльність п`ятої Київської Державної нотаріальної контори, стосовно оформлення та видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, на спірну квартиру. а саме частину квартири. Зобов`язати п`яту Київську Державну нотаріальну контору оформити та видати на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] . Визнати постанову від 19.07.2016 вих.№ 2783/02-31, 19.07.2017 вих. № 3784/02-31 нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори відносно [PERSON] (згідно заяви про доповнення позовних вимог). Зобов`язати п?яту Київську нотаріальну контору видати спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину (згідно заяви про доповення позовних вимог). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.05.2016 у справі за вказаним позовом відкрито провадження, призначено судове засідання. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.09.2016 за заявою позивачки проведено заміну неналежного відповідача п`яту Київську державну нотаріальну контору на належного відповідача - головне територіальне управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.09.2016 вказана справа передана на розгляд до Печерського районного суду міста Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2017 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено судове засідання. 07.06.2017 через канцелярію суду від адвоката Подкопаєвої І.А. в інтересах [PERSON] подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, а саме, просила долучити копії наступних документів: копію заяви про надання постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій №2111/01 від 21.11.2016 на 2 арк; копію фіскального чека про направлення заяви Відповідачу від 22.11.2016 № 0363 на 1 арк; копію адвокатського запиту №2912/01 від 29. 12. 2016 на 2 арк; копію фіскального чека про направлення запиту відповідачу від 30.12.2016 № 3633 на 1 арк; інформація з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» про отримання поштового відправлення адресатом на1 арк. В судовому засіданні, що відбулось 12.06.2017 позивачка просила витребувати спадкову справу померлого [PERSON] . Протокольною ухвалою суду клопотання позивачки, [PERSON] , задоволено, витребувано матеріали спадкової справи, у зв`язку з чим, по справі оголошено перерву. 17.10.2017 через канцелярію суду від [PERSON] надійшла письмова заява про залучення у справі співпозивача [PERSON] , який помилково визначений нею третьою особою. 15.08.2018 до суду від представника відповідача за довіреністю Кривов`яза О.В. надійшов відзив у справі, відповідно до якого, позовні вимоги [PERSON] вважав недоведеними виходячи з наступного. Представник відповідача просив суд звернути увагу, що на момент смерті спадкодавця, позивачка не перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Тобто, Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану частину квартири, що належала померлому [PERSON] , [PERSON] було винесено на підставі того, що вона не є спадкоємицею після його смерті, оскільки ст. 1261 ЦК України вказує, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Окрім того, зазначив, що в матеріалах спадкової справи №194/2006 після померлого [INFO] [PERSON] є копія заповіту від йото імені на ім`я [PERSON] , посвідчений дев`ятою Київською державно нотаріальною конторою 05.05.2004 за №7-769, згідно якого [PERSON] заповів належні йому на праві власності частину квартири [ADDRESS] [PERSON] . В матеріалах справи є рішення Солом?янського районного суду від 28.01.2016 по справі № 760/28-48/13-ц про визнання права власності на спадкове майно, згідно якого, право власності на частину квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] . На підставі цього п`ятою Київською державною нотаріальною конторою було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] 23.06.2016 за вих. №2271/02-31. З приводу того, що в позовній заяві про визнання незаконною бездіяльність нотаріуса та зобов`язання вчинити дії, інформація позивачки, щодо залишення нотаріусом без розгляду її заяв не відповідає дійсності, оскільки у відповідь на неодноразово подані заяви нотаріусом виносилися відповідні Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, які отримували на руки і [PERSON] , і [PERSON] , підтверджується належно завіреними копіями постанов (додані до відзиву). Крім того, зазначив, що представник позивачки помилково стверджує, що П?ята київська державна нотаріальна контора не надає відповіді на адвокатські запити, оскільки протилежне підтверджується копіями відповідей на адвокатські запити. 13.04.2018 через канцелярію суду від позивачів [PERSON] та [PERSON] надійшли заперечення на відзив, у яких зазначали, що зазначений у відзиві заповіт позивачі не визнають , і вважають, що він підроблений. Просили суд звернути увагу, що правоохоронні органи створили слідчу групу з 30.07.2014, та розшукують оригінал заповіту. Окрім того, вказували, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.02.2015 накладено арешт на 1/2 квартири № 14 , яка належала [PERSON] , зазначили, що в матеріалах справи міститься лише копія заповіту, що є неналежним доказом існування права позивача на спадкування за заповітом. Звертають увагу суду,що позивач [PERSON] не зверталась до п`ятої КДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 27.04.2018 до суду від представника відповідача за довіреністю Кривов`яза О.В. надійшли заперечення, в яких останній вказував, що в матеріалах справи є рішення Солом?янського районного суду від 28.01.2016 по справі № 760/28-48/13-ц про визнання права власності на спадкове майно, згідно якого, право власності на частину квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] . [PERSON] у відповіді на відзив, підтверджує той факт, що на підставі ухвали Солом?янського районного суду м. Києва від 25.02.2015 р. на 1/2 квартири [ADDRESS] , накладено обтяження у вигляді арешту. Згідно пп. 4.15., 4.17. п. 4 Гл. 10 Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Крім того, [PERSON] стверджує, що вона відноситься до першої черги спадкування, як дружина. Відповідно до п 4.2. п. 4 Гл. 10 Порядку, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Жодних з перелічених документів до П?ятої КДНК [PERSON] подано не було. У запереченні на відзив [PERSON] стверджує, що її син [PERSON] теж с позивачем у даній справі. Однак такої ухвали Печерський районний суд не постановляв, оскільки відповідно до первинної позовної заяви [PERSON] мав статус третьої особи. Отже, п`ята Київська державна нотаріальна контора діяла та діє виключно в межах чинного законодавства. 13.09.2018 від представника третьої особи за довіреністю [PERSON] надійшла до суду заява про долучення до матеріалів справи копії постанови Верховного суду від 25.04.2018 у справі №760/28048/13-ц. 27.04.2021 від [PERSON] надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості співпозивача [PERSON] , оскільки остання помилково визначила його третьої особою. В той же день, від позивачки [PERSON] надійшла заява про доповнення позовної заяви наступним змістом: Визнати постанову від 19.07.2016 вих.№ 2783/02-31, 19.07.2017 вих. № 3784/02-31 нотаріуса П`ятої Київської державної нотаріальної контори відносно [PERSON] . Зобов`язати п`яту Київську нотаріальну контору видати спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. Протокольною ухвалою суду від 27.04.2021 клопотання позивачки задоволено, залучено до участі у справі у якості співпозивача [PERSON] 11.06.2021 від представника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Фартушної Л.В. до суду надійшло повідомлення, з якого вбачається, що Головне територіальне управління юстиції у м. Києві припинило свою діяльність. 22.07.2021 протокольною ухвалою суду замінено відповідача Головне територіальне управління юстиції у м. Києві у зв`язку з припиненням його діяльності, на правонаступника - Центральне міжрегіональне управління міністерства юстиції. Окрім того, ухвалою суду від 22.07.2021 задоволено клопотання позивачки про витребування доказів, а саме витребувано з п`ятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 194 після смерті 23.02.2006 [PERSON] 15.11.2021 від завідувача п`ятої Київської державної нотаріальної контори Марцинкевич Л.А. на виконання ухвали суду від 22.07.2021 надійшла копія спадкової справи щодо померлого [PERSON] . Ухвалою суду від 03.11.2022 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 08.11.2021, 01.02.2022, 31.05.2023 від позивачки надходили клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її станом здоров`я. Співпозивач [PERSON] про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, з матеріалів справи убачається, що [PERSON] доручив здійснювати участь у розгляді справи від його імені [PERSON] за довіреністю. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У період дії режиму воєнного стану найчастіше наслідком неявки учасника справи у судове засідання є відкладення розгляду справи, що призводить до виходу за межі строків розгляду справи. У період дії правового режиму воєнного стану, дійсно, деякі громадяни обмежені у пересуванні та не можуть належним чином виконувати свої процесуальні обов`язки. Оскільки позивачам достеменно відомо про хід розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності. Статтею 121 ЦПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. В судове засідання представник відповідача та третя особа не з`явились, про дату та час судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки інші учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності інших учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, враховуючи наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що позивачкою, 20.11.2015 на адресу п`ятої Київської Державної нотаріальної контори було надіслано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до статті 1261 ЦК України, та статті 68, 71 Закону України «Про нотаріат», а саме частину квартири [ADDRESS] . 29.12.2015 на ім`я завідувача нотаріальної контори [PERSON] була направлена повторно заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] саме ці дії нотаріальної контори незаконними, та такими що порушують її права. У своїх заявах про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка стверджує, що на момент смерті [PERSON] , [INFO] , вони перебували у шлюбі, а майно, що залишилося після смерті [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується Свідоцтвом права власності на квартиру та копією ордера. Рішенням Солом?янського районного суду від 28.01.2016 по справі №760/28-48/13-ц про визнання права власності на спадкове майно, згідно якого, право власності на частину квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] : Дане рішення набрало законної сили. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 66 до ЗУ «Про нотаріат» N 3425-Х від 2 вересня 1993 року (далі Закон), на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно пп. 4.1. п. 4 Гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі Порядок), при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Згідно пп. 4.2. п. 4 Гл. 10 Порядку - доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копіі актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Пл.4.21. п. 4 Гл. 10 Порядку - при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на ? частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Однак, варто взяти до уваги, що на момент смерті спадкодавця, позивач не перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Тобто, Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану частину квартири, що належала померлому [PERSON] , [PERSON] було винесено на підставі того, що вона не є спадкоємицею після його смерті, оскільки ст. 1261 ЦК України вказує, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як зазначено вище, в матеріалах справи є рішення Солом?янського районного суду від 28.01.2016 по справі №760/28-48/13-ц про визнання права власності на спадкове майно, згідно якого, право власності на частину квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] : Дане рішення набрало законної сили. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі цього рішення, п`ятою Київською державною нотаріальною конторою було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] 23.06.2016 за вих. №2271/02-31. Положення ст. 50 ЦПК України передбачають участь у справі кількох позивачів або відповідачів. Стаття регулює питання співучасті в цивільному процесі. Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб: від участі третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, а також від співвідповідача, який залучається до участі у справі судом у разі відсутності згоди на це позивача в порядку ст. 52 ЦПК. Активна співучасть (кілька співпозивачів проти одного відповідача). Така співучасть є найбільш поширеною. У співпозивачів завжди спільні інтереси по відношенню до відповідача. Така співучасть має місце, наприклад, при пред`явленні кількома спадкоємцями по закону до спадкоємця про визнання заповіту недійсним. Враховуючи вищевикладені обставини, в ході судового розгляду не встановлено, яким чином були порушені права [PERSON] , окрім того, зі змісту заяви про залучення у справі співпозвивача не обґрунтовано та не зазначено, які саме дії чи бездіяльність оскаржує [PERSON] та яким чином було порушено його право. Вбачається, що існує спір про право, проте у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору. Аналогічний висновок зроблений у Постанові КГС ВС від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20. З приводу того, що в позовній заяві про визнання незаконною бездіяльність нотаріуса та зобов`язання вчинити дії, позивачка вказує, 20.11.2015 року та 29.12.2015 року зверталася із заявою на ім?я [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак заява залишилася без розгляду. Ця інформація не відповідає дійсності, оскільки у відповідь на неодноразово подані заяви нотаріусом виносилися відповідні Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, які отримували на руки і [PERSON] , і [PERSON] , що підтверджується належно завіреними копіями Постанов. Крім того, представник позивача стверджує, що п`ята Київська державна нотаріальна контора не надає відповіді на адвокатські запити, що також не є достовірною інформацією, що підтверджується копіями відповідей на адвокатські запити. Отже, п`ята Київська державна нотаріальна контора діяла та діє виключно в межах чинного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19) зроблено висновок, що «суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта…Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Дії нотаріуса та оскаржена постанова відповідають вимогам чинного законодавства, тому немає підстав для визнання незаконною та скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 185/9807/19. Позивач зазначає, що нотаріусом в повній мірі проігноровано вимоги Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Однак, як було зазначено вище, відповідач вчинила дії, прийняла рішення з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, тому незадоволення позивача з наслідками розгляду її заяви не є наслідком визнання протиправними та незаконними дії відповідача. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову, про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити дії слід відмовити. Відповідно до приписів статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналіз норм цієї статті дає підстави для висновку, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У разі відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню відповідачем не підлягають. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: dismissed