Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, [PERSON] , у якому просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору застави від 31.01.2018 укладеного між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Імексбанк», який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 1969, шляхом припинення обтяження накладеного на сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] та вилучити запис про заставу рухомого майна № 17207463 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.01.2018 між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» був укладений договір застави, який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 1969, відповідно до якого позивач передав у заставу належний йому на праві власності сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до п.1.1. Договору застави, він був укладений для забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Договору кредиту № 21 від 31.01.2008, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» та [PERSON] . За Договором застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заставу рухомого майна за реєстраційним № 17207463. Вказує, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22.07.2015 у справі №296/5206/14-ц було встановлено факт нікчемності договору застави від 31.01.2018 за реєстровим № 1696, оскільки у момент укладення договору [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Зазначає, що оскільки договір застави від 31.01.2018 за реєстровим № 1696 є нікчемним в силу закону, то у такому випадку існують підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом припинення обтяження накладеного на сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] та вилучити запис про заставу рухомого майна № 17207463 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. З урахуванням викладеного вище просив суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 02.11.2021 дану справу було передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю. 14.12.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.12.2021 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недолків. 24.01.2022 представником позивача було подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.04.2022 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу та третій особі також копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов. 23.11.2022 та 28.11.2022 третьою особою приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. було подано до суду письмові пояснення на позовну заяву. У встановлений строк відповідачем відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. 31.01.2018 між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» був укладений договір застави, який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 1969, відповідно до якого позивач передав у заставу належний йому на праві власності сідловий тягач-Е марки SCANIA R114, 2000 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] (а.с. 8-10). Відповідно до п.1.1. Договору застави, він був укладений для забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з Договору кредиту № 21 від 31.01.2008, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» та [PERSON] . За Договором застави до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис про заставу рухомого майна за реєстраційним № 17207463 (а.с. 11). 08.08.2019 між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено договір № 103 про відступлення прав вимоги та договір № 103 про відступлення прав вимоги за договорами застави, відповідно до якого ПАТ «Імексбанк» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» право вимоги, зокрема, за договором застави від 31.01.2018 за № 1969 (а.с. 15-21). Звертаючись до суду із позовними вимогами позивач вказує, що договір застави від 31.01.2018 за №1969 в силу закону є нікчемним, оскільки станом на день його укладення він не набув повноліття, а отже не мав повного обсягу дієздатності для вчинення даного правочину. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Судом встановлено, що станом на день укладення договору застави від 31.01.2018 за № 1969 позивачу було 17 років, тобто останній був неповнолітньою особою. Статтею 32 ЦК України регламентовано, зокрема, умови за яких особа, яка має неповну цивільну дієздатність, тобто перебуває у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, може вчиняти правочини. Так, відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Тобто, даною нормою встановлено обмеження на вчинення неповнолітньою особою, за умови, що вона має саме неповну цивільну дієздатність (так зазначено у назві статті), на вчинення правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна за наявності письмової нотаріально посвідченої згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що обмеження встановленні абз. 2 ч. 2 ст. 32 ЦК України, стосуються лише осіб, які мають неповну цивільну дієздатність. Відповідно до ч. 3 ст. 35 ЦК України, повна цивільна дієздатність може бути надана фізичній особі, яка досягла шістнадцяти років і яка бажає займатися підприємницькою діяльністю. За наявності письмової згоди на це батьків (усиновлювачів), піклувальника або органу опіки та піклування така особа може бути зареєстрована як підприємець. У цьому разі фізична особа набуває повної цивільної дієздатності з моменту державної реєстрації її як підприємця. Згідно із ч. 4 ст. 35 ЦК України, повна цивільна дієздатність, надана фізичній особі, поширюється на усі цивільні права та обов`язки. Під час укладення спірного договору застави від 31.01.2018 за № 1969 позивачем було надано приватному нотаріусу свідоцтво про державну реєстрацію фізичної-особи підприємця [PERSON] , дата проведення реєстрації: 19.07.2006 (а.с. 83). Дана обставина встановлена приватним нотаріусом під час посвідчення договору застави від 31.01.2018 за № 1969 та відображена у змісті договору. Тобто, з момента державної реєстрації позивача,як фізичної особи-підприємця, останній відповідно до ч. 4 ст. 35 ЦК України набув повної цивільної дієздатності ,яка поширилася на усі його цивільні права та обов`язки. З огляду на наведе вище, суд приходить до висновку, що укладений договір застави від 31.01.2018 за № 1969 не є в силу закону нікчемним через укладення його позивачем у віці 17 років. За вказаних обставин та враховуючи вимоги чинного законодавства, спірний правочин вважається оспорюваним. Посилання позивача на ту обставину, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22.07.2015 у справі № 296/5206/14-ц було встановлено факт нікчемності договору застави від 31.01.2018 за реєстровим № 1696, у даному випадку немає для суду преюдиційного значення, з огляду на наступне. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Проте, приватний нотаріус Сєтак В.Я., який є стороною у даній справі, участі у розгляді справи №296/5206/14-ц не приймав, а відтак факт, який на думку позивача є встановленим, у силу ч.5 ст. 82 ЦПК України може спростовуватися третьою особою у даній справі. Разом з цим, у пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочин вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину, що і зробив позивач у даному випадку, а суд при розгляді даної вимоги зобов`язаний перевірити факти нікчемності правочину та надати їм оцінку у мотивувальній частині рішення суду. Таким чином, саме на суд під час розгляду справи про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину покладається обов`язок перевірити факт нікчемності такого правочину, що і судом було здійснено вище. Аналізуючи наведене вище на відповідність їх нормам матеріального права, суд вважає, що посилання позивача на нікчемність укладеного договору застави від 31.01.2018 за №1969 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у даному випадку відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом припинення відповідного обтяження на рухоме майно. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову,як необгрунтованого. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даному випадку покладаються на позивача, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі та

Outcome: dismissed