Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачі є споживачами послуг позивача з питного водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] . Засіб обліку води в квартирі відповідачів відсутній, тому нарахування за спожиті послуги здійснюється за науково обґрунтованими нормами питного водопостачання, водоспоживання та водовідведення населення м. Кривого Рогу, затвердженими рішенням виконкому Криворізької міської ради від 12.12.2012 № 367, які введено в дію з 01.01.2013, на кожну зареєстровану особу. Відповідачі оплату за отримані послуги належним чином не здійснювали, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за період з 01.08.2014 по 31.10.2021 становить 42 529,43 грн. Просить стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості, 3% річних у сумі 990,64,60 грн. та інфляційні втрати в сумі 2446,03 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву з проханням розглянути справу без її участі з урахуванням наданих раніше письмових пояснень. Із додаткових письмових пояснень позивача видно, що позивач заперечує проти часткового задоволення заявлених вимог та застосування строку позовної давності, оскільки строк давності переривався вчиненням відповідачами дій по частковій оплаті послуг позивача, а саме в квітні 2021 року в розмірі 750 грн. За щомісячними платежами перебіг позовної давності починається після несплати чергового платежу. Крім того, зазначає, що Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вважає, що строк позовної давності, станом на момент подання позову до суду в грудні 2021 року, позивачем не пропущено. Свої вимоги вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що позовні вимоги визнає частково в межах строку позовної давності. Вказує, що в період з 01.08.2014 по 31.10.2021 вона здійснила один платіж на оплату послуг позивача, у 2014 році на суму 148,82 грн. Позивач був обізнаний з тим, що протягом тривалого часу не здійснюється оплата за надані послуги, проте до суду звернулись лише 12 грудня 2021 року, тобто із спливом строків позовної давності за період до 12 грудня 2018 року. Просить позовні вимоги задовольнити частково за період з 12.12.2018 по 12.12.2021 в розмірі 24385,34 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Також відповідачами [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] подані заяви про застосування строків позовної давності. Від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до\~ч.2\~ст.\~247\~ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 18 липня 2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 26 вересня 2022 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 20 вересня 2023 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду з викликом сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Комунальне підприємство «Кривбасводоканал» надає населенню міста послуги централізованого водопостачання та водовідведення. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та є побутовими споживачами послуг, які надає позивач за вказаною адресою. Відкрито особовий рахунок [NUMBER] . Відповідачі вчасно оплату за надані послуги не здійснювали, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума заборгованості за період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2021 року становить 42 259,43 грн. Споживачами за вказаний період була проведена оплата: в серпні 2014 року в розмірі 148,82 грн., інших оплат не зазначено. Як видно із бухгалтерської довідки до розрахунку, яка надана за період з 01 квітня 2014 року по 31 жовтня 2021 року, в квітні 2021 року від споживачів надійшло в рахунок оплати 750 грн. Позивачем за період з 21 грудня 2018 року по 31 жовтня 2021 року нараховані три відсотки річних у сумі 990,64 грн та інфляційні втрати в сумі 2446,03 грн. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають з належного виконання споживачем зобов`язань зі сплати наданих послуг.\~\~\~\~\~\~\~\~ Як передбачено \~статтею 67 ЖК України\~плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень ст.\~68\~ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-ІV від 24 червня 2004 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачалось право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 1 частини 3 вказаної статті Закону встановлено обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно з частиною 1 статті 32\~Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2004 року, плата за послуги нараховується щомісячно. Пунктами 17, 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630,\~що діяв\~протягом часу\~спірних правовідносин,\~ було\~передбачено,\~що послуги\~з водовідведення\~оплачуються споживачем\~з розрахунку\~обсягу витрат\~холодної та\~гарячої води\~згідно з\~нормативами (нормами)\~споживання або\~показаннями засобів\~обліку води.\~ Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Встановлено, що лічильник обліку холодної води у відповідачів відсутній, нарахування здійснюється за нормами споживання. Згідно з пунктом 21 вказаних Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства. 01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з \~Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5\~Закону №\~2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать, в тому числі, комунальні послуги з централізованого водопостачання, централізованого водовідведення. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Пунктами 2,\~5\~частини другої\~статті\~7\~зазначеного Закону\~ встановлено,\~що індивідуальний\~споживач зобов`язаний укладати\~договори про\~надання житлово-комунальних\~послуг у\~порядку і\~випадках,\~визначених законом,\~ оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Як передбачено\~ст.9\~вказаного Закону\~споживач здійснює\~оплату за\~спожиті житлово-комунальні\~послуги щомісяця,\~якщо інший\~порядок та\~строки не\~визначені відповідним\~договором та\~не звільняється\~від оплати\~житлово-комунальних\~послуг,\~отриманих ним\~до укладення\~відповідного договору.\~ Встановлено, що договір про надання комунальних послуг між сторонами не укладено. Проте, відсутність такого договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. Тому споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні із споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (ч.3\~ст.9 Закону №2189-VІІІ). Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що внаслідок несплати відповідачами за отримані послуги, виникла заборгованість. Як видно із відзиву відповідачі визнають факт отримання комунальних послуг позивача, не проведення оплати за них в повному обсязі та своєчасно, а також факт виникнення заборгованості. Разом з тим, відповідачами не визнається заборгованість за комунальні послуги, нарахована поза межами строку позовної давності до 12 грудня 2018 року та заявлено про застосування строку позовної давності. Вирішуючи вказане питання суд приходить до такого. Норми статті 256 ЦК України визначають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51). Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки, як зазначалось вище, оплата наданих комунальних послуг повинна вноситись щомісячно не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, договору між сторонами не було укладено, а отже сторонами не встановлено іншого строку внесення платежів, а тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення споживачем терміну внесення чергової щомісячної оплати. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного\~ платежу починається\~після\~невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення\~чергового\~платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі №3-269гс16. У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2020 року у справі № 6-2891цс18 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». Із наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що протягом періоду заборгованості: 01.08.2014 по 31.10.2021 відповідачами здійснено часткову оплату послуг з водопостачання та водовідведення, а саме в серпні 2014 року в розмірі 148,82 грн, що визнається відповідачами. Разом з тим, в бухгалтерській довідці до розрахунку сума оплати в розмірі 148,82 грн не зазначена, а вказано, що абонентом сплачено 750 грн в квітні 2021 року. При цьому, період виникнення боргу в розрахунку та бухгалтерській довідці різниться, а остаточна сума боргу однакова та складає 42529,43 грн. Згідно з ч.1\~ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З вказаних вище підстав суд не приймає як належний доказ бухгалтерську довідку, оскільки в ній міститься інформація за інший період, ніж вказано в позові. Отже, з урахуванням викладеного, позивач, починаючи з наступного місяця після першої несплати (неповної оплати) за надані послуги мав можливість реалізувати своє право щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку через суд. Виходячи з вимог\~ст. 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Як встановлено судом, з вересня 2013 року відповідачами не здійснювалась оплата за надані послуги з водопостачання та водовідведення, яка повинна бути сплачена до 20 жовтня 2013 року, а тому з 21 жовтня 2013 року позивач мав можливість реалізувати своє право щодо стягнення заборгованості в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, позовна заява надійшла до суду 12 грудня 2021 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів за період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року. Разом з тим, слід зазначити, що Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX тобто саме з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. 17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Згідно з пунктом 2 цього Закону пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено в такій редакції: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Отже, відповідно до наведених норм закону 20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX - закінчився 06 серпня 2020 року. Аналогічні висновки щодо перебігу процесуальних строків містяться в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 932/3458/20 (провадження № 61-12447св20), від 16 червня 2021 року у справі № 675/1437/19 (провадження № 61-2867св21). Разом із тим, позивач не надав суду належні та допустимі докази того, що у нього існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення зданим позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 261 ЦК України. З урахуванням зазначеного, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог КП «Кривбасводоканал» до відповідачів про стягнення солідарно заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 серпня 2014 року по 31 жовтня 2018 року в розмірі 17755,98 грн. Разом з тим, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з 01 листопада 2018 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 24773,45 грн. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення солідарно з відповідачів на його користь 3% річних від простроченої суми в розмірі 990,64 грн та інфляційних втрат в розмірі 2446,03 грн, нарахованих на суму несплаченої заборгованості за період з 21.12.2018 по 31.10.2021, та надав відповідні розрахунки. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч.2 ст.\~625\~ЦК України та погоджується з наданим позивачем розрахунками 3% річних та інфляційних втрат, які також підлягають стягненню з відповідачів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). На підставі ст.ст.12, 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Встановлено, що позивач свої обов`язки з водопостачання та водовідведення виконував, доводи позивача щодо наявності заборгованості нічим не спростовуються і ці обставини визнані відповідачами, суд вважає доведеним факт утворення заборгованості за отрмані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: [ADDRESS] , яка підлягає стягненню солідарно з відповідачів за період з 01 листопада 2018 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 24773,45 грн. Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Виходячи з того, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з урахуванням приписів ч.1 \~ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial