Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи та відшкодування моральної шкоди, в якій просив: Визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] викладену та надіслану [PERSON] на адресу Одеського державного університету внутрішніх справ у скарзі (№ 4-66 від 27.05.2022 р.), а саме наступну інформацію: -разом з тим адвокат [PERSON] починаючи з 21.05.2022 року почав чинити шахрайські дії; -[PERSON] моя позиція з не допуску протиправних дій з його боку дуже не сподобалась, він перейшов до прямих погроз «Запросити до моєї квартири хлопців які усе тут рознесуть та винесуть мене»; -На другий день 22.05.2022р. [PERSON] вдався до подальшого психологічного тиску на мене, та продовжив чинити протиправні шахрайські дії з використанням соціальних мереж, Vіbег, та телефонних дзвінків -Результатом перевищення наданих повноважень Довіреністю, протиправних дій, погроз, психологічного тиску на мене з боку громадянина [PERSON] , мною був перенесений психологічний стрес, що значно погіршило стан мого здоров`я; -Враховуючи не одну вищу освіту у правознавстві [PERSON] , поважний адвокатський стаж, посаду начальника юридичного відділу при Державному університеті внутрішніх справ, з певністю констатую, що вчинення усіх протиправних та шахрайських дій, психологічного тиску, були та залишаються усвідомленими; -Враховуючи не одну вищу освіту у правознавстві [PERSON] , поважний адвокатський стаж, посаду начальника юридичного відділу при Державному університеті внутрішніх справ, з певністю констатую, що вчинення усіх протиправних та шахрайських дій, психологічного тиску, були та залишаються усвідомленими; -Вважаю дії адвоката, начальника юридичного відділу при університеті внутрішніх справ Смирнова А.І. ганебними, які ганьблять як честь університету міністерства внутрішніх справ, так і поняття справедливості та правопорядку в Україні. Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] інформацію у спосіб її поширення, а саме протягом 10 календарних днів з дня набрання рішення законної сили надіслати на адресу Одеського державного університету внутрішніх справ заяву про простування наступної інформації: -разом з тим адвокат [PERSON] починаючи з 21.05.2022 року почав чинити шахрайські дії; -[PERSON] моя позиція з не допуску протиправних дій з його боку дуже не сподобалась, він перейшов до прямих погроз «Запросити до моєї квартири хлопців які усе тут рознесуть та винесуть мене»; -На другий день 22.05.2022р. [PERSON] вдався до подальшого психологічного тиску на мене, та продовжив чинити протиправні шахрайські дії з використанням соціальних мереж, Vіbег, та телефонних дзвінків -Результатом перевищення наданих повноважень Довіреністю, протиправних дій, погроз, психологічного тиску на мене з боку громадянина [PERSON] , мною був перенесений психологічний стрес, що значно погіршило стан мого здоров`я; -Враховуючи не одну вищу освіту у правознавстві [PERSON] , поважний адвокатський стаж, посаду начальника юридичного відділу при Державному університеті внутрішніх справ, з певністю констатую, що вчинення усіх протиправних та шахрайських дій, психологічного тиску, були та залишаються усвідомленими; -Враховуючи не одну вищу освіту у правознавстві [PERSON] , поважний адвокатський стаж, посаду начальника юридичного відділу при Державному університеті внутрішніх справ, з певністю констатую, що вчинення усіх протиправних та шахрайських дій, психологічного тиску, були та залишаються усвідомленими; -Вважаю дії адвоката, начальника юридичного відділу при університеті внутрішніх справ Смирнова А.І. ганебними, які ганьблять як честь університету міністерства внутрішніх справ, так і поняття справедливості та правопорядку в Україні. Визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] викладену та надіслану [PERSON] на адресу начальника відділення поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 головного управління національної поліції в Одеській області у заяві від 23.05.2022 року, а саме наступну інформацію -усвідомлено перевищуючи усі надані йому повноваження Довіреністю, користуючись вагомим впливом адвоката почав чинити протиправні злочинні дії; -погрожує пошкодити мої замки з метою проникнення до оселі; -намагається заселити у спадкове майно не оформлене належним чином майно сторонніх осіб; -моя спроба протистояти неправомірним злочинним дім з його боку, закінчилася погрозою « Запросити до моєї квартири хлопців які усе тут рознесуть та винесуть мене»; -громадянином [PERSON] через соціальну мережу [PERSON] був спрямований психологічний тиск на мене; -Результатом протиправних дій та психологічного тиску на мене з боку громадянина [PERSON] . Зобов`язати [PERSON] спростувати поширену відносно [PERSON] інформацію у спосіб її поширення, а саме протягом 10 календарних днів з дня набрання рішення законної сили надіслати на адресу начальника відділення поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 головного управління національної поліції в Одеській області заяву про спростування наступної інформації: -усвідомлено перевищуючи усі надані йому повноваження Довіреністю, користуючись вагомим впливом адвоката почав чинити протиправні злочинні дії; -погрожує пошкодити мої замки з метою проникнення до оселі; -намагається заселити у спадкове майно не оформлене належним чином майно сторонніх осіб; -моя спроба протистояти неправомірним злочинним дім з його боку, закінчилася погрозою « Запросити до моєї квартири хлопців які усе тут рознесуть та винесуть мене»; -громадянином [PERSON] через соціальну мережу Вайбер був спрямований психологічний тиск на мене; -Результатом протиправних дій та психологічного тиску на мене з боку громадянина [PERSON] . Крім того просив, стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 125\~000,00 грн. а понесені судові витрати. Позов мотивується тим, що 27.05.2022\~року на\~адресу Одеського\~державного університету\~внутрішніх справ,\~де позивач\~ обіймає\~посаду начальника\~відділу юридичного\~забезпечення,\~надійшла скарга\~№ 4-66\~з додатками,\~у якій\~відповідач виставив\~позивача у\~максимально негативному\~світлі,\~вимагав від\~ректора університету\~вжиття «відповідних\~заходів»,\~що недвозначно\~мали на\~меті втручання\~в професійну\~діяльність позивача\~як захисника,\~порушуючи його\~гарантії,\~приниження його\~честі,\~гідності та\~ділової репутації,\~завдання йому\~ моральної шкоди. Позивач зазначає, що у скарзі його звинувачують: -У «погіршенні стану здоров`я відповідача», внаслідок «Перевищення мною повноважень наданих довіреністю», «психологічного тиску на відповідача»; -У «шахрайстві», «погрозах життю, здоров`ю та приватній спільній частковій власності відповідача»; -У «відвертому, усвідомленому чиненню протиправних злочинних дій з погрозами». Позивач вказує, що відповідач дозволяє собі стверджувати, що його дії є «ганебними», «ганьблять честь університету внутрішніх справ, поняття справедливості та правопорядку в Україні. Надалі Відповідач погрожує позбавити його свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, притягнути його до кримінальної відповідальності за усі вище перераховані дії, одразу після свого довготривалого лікування. Підсумовуючи текст Скарги, у ній протиставлено двох людей - позивача, як шахрая та людину, що зловживає своїм службовим становищем, і відповідача, як жертву і потерпілого, якого намагаються позбавити його права власності, що ніяким чином дійсності не відповідає. Так позивач, вимушений був доводити ректорові та працівникам університету, що скарга на нього - це ніщо інше як втручання в його професійну діяльність, вплив на нього, приниження його честі гідності та ділової репутації. Зазначена інформація у скарзі відповідача негативно вплинула на його моральне становище, ділову репутацію, що стало наслідком звернення до лікарів, зменшення клієнтів та необхідності в додатковій постійній рекламі. Крім того, відповідачем подана заява до відділу поліції № 2 Одеського районного управління національної поліції №1 в Одеській області, яка дублює звинувачення викладені у сказі про нібито скоєння позивачем кримінального правопорушення. Як вказує позивач, зазначена інформація також негативно вплинула на його ділову репутацію, що стало наслідком зменшення клієнтів. Відповідач здійснює перешкоди до здійснення правомірної діяльності позивача, як представника особи, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися з заявою про вчинення кримінальних правопорушень за ст. ст. 383, 397, 398 КК України. Крім іншого, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Лутченко А.А. та повідомив про нібито злочинні, шахрайські дії позивача, що стало наслідком приниження його ділової репутації, честі та гідності та погіршення відносин з вказаним нотаріусом. Як вказує позивач, нотаріуси більше не говорять про нього, як адвоката спеціаліста, у зв`язку з чим виникла необхідність в додатковій постійній рекламі. Посилаючись на те, що відповідач діючи цілком усвідомлено,\~діючи у\~власних інтересах,\~розуміючи наслідки\~публічного розголосу\~та характер\~звинувачень,\~спрямовує даний\~наклеп для\~приниження і\~жорсткого удару\~по честі,\~гідності,\~та діловій\~репутації позивача,\~при цьому\~звинувачення знищують\~позивача не\~лише репутаційно,\~як спеціаліста\~своєї галузі,\~а й\~як просту\~людину,\~дегуманізуючи його\~в очах\~колег і\~знайомих,\~останнє відобразилось\~на його\~психологічному та\~емоційному стані:позивач замкнувся, його не покидає почуття тривоги, став вважати себе людиною «другого сорту», гіршим за інших, які можуть вільно жити та не переживати від того, як вони виглядатимуть в очах суспільства із своїми вчинками, яких він, тим більше, не вчиняв, позивач просив стягнути з відповідача завдану моральну шкоду у розмірі 125\~000,00 грн. В матеріалах\~справи наявний\~відзив на\~позовну заяву\~ [PERSON] \~в якому\~останній \~просив у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~відмовити у\~повному обсязі.\~Відзив \~мотивований тим,\~що позивач вважає інформацію, викладену у заяві до відділу поліції №2 Одеського районного управління національної поліції в Одеській області, зокрема про те, що позивач усвідомлено перевищуючи усі надані йому повноваження Довіреністю, користуючись вагомим впливом адвоката почав чинити протиправні злочинні дії; погрожуючи пошкодити його замки з метою проникнення до його оселі; намагається заселити до квартири сторонніх осіб; моя спроба протистояти неправомірним злочинним діям з його боку закінчилася погрозою «Запросити до моєї квартири хлопців, які усе тут рознесуть та винесуть мене»; громадянином [PERSON] через соціальну мережу [PERSON] був спрямований психологічний тиск на мене; результатом протиправних дій та психологічного тиску на нього з боку громадянина [PERSON] . Так відповідач вказує, що саме ці погрози та викликані ними побоювання, змусили його звернутися та органів поліції та до ректора університету. Відповідач зазначає, що у зверненні серед іншого, він виклав своє бачення та свою оцінку ситуації, а факт, що [PERSON] у розмовах з ним постійно згадував, що у нього своя компанія, і він працює начальником юридичного відділу в університеті внутрішніх справ підтверджується самим позивачем. Крім того позивачем не надано жодних доказів існування обставин, що нібито настали внаслідок його звернень унеможливлює наявність у зв`язку з такими обставинами моральної шкоди. Одночасно, розмір моральної шкоди в позовній заяві не обґрунтований (а.с.1-4, Том 2). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовну заяву та просив її задовольнити. В частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу відмовився. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] просили відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно довідки Одеського державного університету внутрішніх справи № 3/38 від 14 березня 2022 року, [PERSON] працює на посаді начальника відділу юридичного забезпечення Одеського державного університету внутрішніх справи (а.с.87, Том1). 27 травня 2022 року на адресу Одеського державного університету внутрішніх справи надійшла скарга [PERSON] в якій серед іншого зазначено : «… разом з тим адвокат [PERSON] починаючи з 21.05.2022 року почав чинити шахрайські дії..», «… [PERSON] моя позиція з не допуску протиправних дій з його боку дуже не сподобалась, він перейшов до прямих погроз «Запросити до моєї квартири хлопців які усе тут рознесуть та винесуть мене..»; «… На другий день 22.05.2022р. [PERSON] вдався до подальшого психологічного тиску на мене, та продовжив чинити протиправні шахрайські дії з використанням соціальних мереж, Vіbег, та телефонних дзвінків…»; «…Результатом перевищення наданих повноважень Довіреністю, протиправних дій, погроз, психологічного тиску на мене з боку громадянина [PERSON] , мною був перенесений психологічний стрес, що значно погіршило стан мого здоров`я…», «…Враховуючи не одну вищу освіту у правознавстві [PERSON] , поважний адвокатський стаж, посаду начальника юридичного відділу при Державному університеті внутрішніх справ, з певністю констатую, що вчинення усіх протиправних та шахрайських дій, психологічного тиску, були та залишаються усвідомленими…»; «…Враховуючи не одну вищу освіту у правознавстві [PERSON] , поважний адвокатський стаж, посаду начальника юридичного відділу при Державному університеті внутрішніх справ, з певністю констатую, що вчинення усіх протиправних та шахрайських дій, психологічного тиску, були та залишаються усвідомленими…»; «…Вважаю дії адвоката, начальника юридичного відділу при університеті внутрішніх справ Смирнова А.І. ганебними, які ганьблять як честь університету міністерства внутрішніх справ, так і поняття справедливості та правопорядку в Україні». (а.с.50-52, Том 1). Згідно відповіді т.в.о. ректора Одеського державного університету внутрішніх справ про розгляд скарги, [PERSON] повідомлено, що всі факти, викладені у скарзі, відношення до трудової діяльності [PERSON] в університеті не мають. Таким чином, в разі наявності у діях адвоката [PERSON] ознак дисциплінарного проступку, він має право звернутися з відповідною скаргою до органів адвокатського самоврядування (а.с.225, Том 1). 01 червня 2022 року [PERSON] звернувся до Голови КДКА в Одеській області зі скаргою про позбавлення адвоката [PERSON] . Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.123-126, Том 2). Згідно рішення дисциплінарної палати кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Одеської області від 20 грудня 2022 року, вбачається, що в порушенні дисциплінарної справи стосовно адвоката [PERSON] (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 003976 виданого Одеською обласною КДКА 16.10.2019) у зв`язку з відсутністю в діях адвоката дисциплінарного проступку, відмовлено. (а.с.116-121, Том 2). Відповідно до висновку експерта № 06/22 за результатами проведення психологічної експертизи за заявою [PERSON] вбачається, що для [PERSON] є психотравмувальною ситуацією поширення [PERSON] недостовірних відомостей у скарзі № Ч-66 від 27.05.2022 року з додатками, а також у заяві до відділу поліції № 2 Одеського районного управління національної поліції в Одеській області від 23.05.2022 року, погрози, зафіксовані на аудіозаписі зі слів [PERSON] , що досліджуються. [PERSON] завдана моральна шкода. [PERSON] завдана моральна шкода [PERSON] . Сума компенсації, яка заявлена [PERSON] при проведенні психологічної експертизи 125 000,00 грн (сто двадцять п`ять тисяч гривень) є суб`єктивною справедливою для нього (саме так сприймається підекспертним) та обгрунтованою існуванням внутрішніх (особистісних) та зовнішніх (життєвих, соціальних) змін, відповідати дійсному розміру відшкодування. Але під час встановлення остаточно: компенсації повинні також враховуватися наступні фактори, які можуть впливати на заявленої компенсації: загально-соціальне бачення важкості проступку заподіювача шкода; час, який буде витрачений позивачем на судовий розгляд справи; на стан здоров`я підекспертного (можливі погіршення), на час прийняття судового рішення та на інші фактори (докази, документи, покази свідків тощо), які можуть з`явитися як додаткові обставини під час розгляду справи судом. \~ \~ \~ \~Суд приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо доказу - висновку експерта №06/22 від 10.07.2022 року (а.с.159, т.1), та зазначає, що експерт у висновку (п.2, п.З) встановив та керувався обставинами, доведення яких не передбачено Законом України "Про судову експертизу" та є виключно прерогативою суду, а саме визначення експертом безпідставності звернення зі скаргою та визначення недостовірності відомостей. А тому суд визначає цей доказ не є допустимим (ч.1 ст.78 ЦПК України). Остаточне встановлення суми компенсації відноситься до компетенції суду. Завданням судової психологічної експертизи із встановлення моральних страждань особистості та суми їх компенсації є розкриття психологічних факторів виникнення страждань ( їх наявності або відсутності), психологічних маркерів їх наявності та психологічної обґрунтованості заявленої позивачем суми компенсації (а.с.159-169, а.с. Том 1). Згідно копії заяви [PERSON] до начальника відділення поліції №2 ОРУП №1 в Одеські області, останній просить забезпечити безпеку здоров`ю, життю, приватної та спільної часткової власності за адресою [ADDRESS] . Крім того, просить відкрити кримінальне провадження по відношенню до громадянина [PERSON] , який перевищивши надані йому помноження чинить протиправні злочинні дії з розпорядження спадковим не оформленим спадковим майном, та погрожує його життю, здоров`ю, приватної, спільної часткової власності (а.с.64-65, Том 1). Допитаний у судовому засіданні 15 травня 2023 року свідок [PERSON] повідомив, що є колегою позивача та йому відомо про те, що скарга відповідача потрапила на електронну пошту університету, де позивач обіймав посаду начальника юридичного відділу. Потім надійшла в паперовому вигляді. Так відділ вхідної кореспонденції передав скаргу ректорові, ректор скерував проректорові, який в свою чергу визначив виконавця уповноваженого надати відповідь відповідачу. Копія скарги надходила до юридичного сектору, який брав участь у наданні відповіді, тому він особисто з нею знайомий. З приводу скарги була нарада, на якій вирішувалося питання реагування на останню. Крім того, йому відомо, що копія скарги потрапила до бухгалтерії. Загальна кількість осіб, яким стало відомо зміст скарги близько 20 осіб. Вказав, що став свідком виправдовувань позивача, як тільки скарга надійшла до юридичного сектору. Крім того, йому відомо, що ректор і проректор викликали позивача для дачі пояснень з приводу скарги, особисто присутній при цій розмові він не був, відомо зі слів. З аналогічного джерела відомо про пропозицію ректора перейти позивачу на іншу посаду до вирішення ситуації, що склалася, так як звернення до поліції на працівника університету є для престижу університету неприйнятним. У відповіді відповідачу не було зазначено про пропозицію перейти позивачу на іншу посаду в університеті. Також повідомив,що бачив що позивач страждає морально від подання відповідачем скарги до університету: вимушений був виправдовуватися. Йому відомо, що майже через рік позивач продовжує виправдовуватися, однак не так часто. Про зменшення кількості клієнтів позивача, як адвоката йому не відомо. Університет компетентний розглядати скарги, які стосуються посади в університеті, при цьому хоча у скарзі відповідача і йшлося про посаду позивача, однак вона не стосувалася посадових обов`язків позивача в університеті. Статтею 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Разом із тим, відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Главою 22 ЦК України\~визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Так, в пункті 4 постанови Пленуму від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової\~репутації, оскільки вони\~є\~морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності\~кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних\~якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств,\~фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх\~підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1\~ст.277 ЦК України). При розгляді даної категорії справ на позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації. Тлумачення\~ст.277 ЦК України\~свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідно до\~ст.\~277 ЦК України\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2021 у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що: «за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом». Так судом встановлено, що позовні вимоги стосуються двох джерел - скарги до ОДУВС та заяви до ВП №2 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідач звертаючись зі скаргою за місцем його роботи- Одеського державного університету внутрішніх справи, виставив його у максимально негативному світлі, вимагав від ректора університету вжиття «відповідних заходів», що недвозначно мали на меті втручання в його професійну діяльність як захисника, порушуючи його гарантії, приниження його честі, гідності та ділової репутації, завдання йому моральної шкоди. Позовні вимоги про визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, в частині інформації зазначеної в скарзі - «Вважаю дії адвоката, начальника юридичного відділу при університеті внутрішніх справ Смирнова А.І. ганебними, які ганьблять як честь університету внутрішніх справ, так і поняття справедливості та правопорядку в Україні», суд зазначає, що останнє є висловлюванням відповідачем власної думки та наданням оцінки діям позивача як захисника. Право на власне тлумачення обставин є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, а тому не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Решта інформації у скарзі, яку позивач просить визнати недостовірною не носять характеру образ, а є негативним судженням стосовно дій позивача у справі та є суб`єктивним баченням обставин, що склалися між сторонами в іншій цивільній справі. Крім того, суд зазначає, що твердження позивача в частині «вимагав від ректора університету вжиття відповідних заходів», що недвозначно мали на меті втручання в його професійну діяльність як захисника», спростовується змістом скарги « прошу розглянути скаргу та вжити відповідних заходів до адвоката, начальника юридичного відділу при державному університеті внутрішніх справи [PERSON] » Так, з висловлювання «вжиття відповідних заходів» однозначно не можливо встановити, чи скарга була подана ректору з метою недопущення в подальшому розголосу позивачем своєї посади в університеті під час здійснення його діяльності як захисника, чи з метою втручання в його професійну діяльність як захисника, чи притягнення до дисциплінарної відповідальності, чи з метою формування негативної думки колег щодо діяльності позивача та приниження його репутації (а.с.52, Том 1). Так твердження позивача в частині того, що відповідач в скарзі «погрожує позбавити його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, притягнути його до кримінальної відповідальності за усі вище перераховані дії, одразу після довготривалого лікування» (а.с.6, Том 1) спростовується змістом скарги, де чітко зазначено: «По закінченню мого тривалого лікування, залишаю за собою право звернутися до КДК Одеської області, щодо позбавлення адвоката [PERSON] . Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а також притягнення його до кримінальної відповідальності за заявою до поліції за вчиненні протиправні дії» (а.с.50-52, Том1). Крім того, позивач зазначає, що викладена у скарзі інформація відповідача негативно вплинула на його моральне становище, ділову репутацію, що стало наслідком звернення до лікарів, зменшення клієнтів та необхідності в додатковій постійній рекламі. Також позивач вказує на те, що після звернення зі скаргою до університету та її розгляду його заробітну плату зменшено, був вимушений звільнитися з посади (а.с.246, Том 2). Так суд зазначає, що позивачем не доведено що наслідком зменшення розміру його заробітної плати та звільнення стала саме інформація зазначена в скарзі відповідача, а не інші чинники. Так суд звертає увагу, що у відповіді т.в.о. ректора ОДУВС С.Братель, чітко зазначено, що викладені у скарзі факти, відношення до трудової діяльності [PERSON] в університеті не мають (а.с.83, Том 1). Тому співставлення позивачем подій подання відповідачем скарги та зменшення розміру заробітної плати позивачу є обставиною, яка не доведена позивачем належними та допустими доказами. Суд критично оцінює пояснення свідка [PERSON] щодо підтвердження обставин викладених у позовній заяві, так як свідок пояснив порядок руху та виконання вхідних документів, який визначено керівником державного закладу, та визначає, що зазначений доказ не стосується предмету доказування ч.4 ст.77 ЦПК України. Суд також зазначає, що розповсюдження змісту скарги в ОДУВС, виникло внаслідок дій працівників університету відповідальних за реагування на скаргу, а не діями відповідача. Крім того, суд критично ставиться до пояснень свідка в частині зменшення заробітної плати та переведення на іншу посаду позивача внаслідок надходження скарги відповідача на адресу університету, так як останні є лише припущеннями зробленими свідком зі слів інших осіб. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказує на те, що між сторонами виникли правовідносини у іншій цивільній справі. Так позивач, діючи в інтересах [PERSON] , під час спілкування весь час представлявся начальником юридичного відділу Одеського державного університету внутрішніх справ, згодом відповідачу стало відомо, що позивач є адвокатом. Крім того, зазначає, що у скарзі до ректора ОДУВС та заяві до поліції серед іншого, виклав події які відбувалися та своє бачення, свою оцінку ситуації щодо протиправних дій, погроз та шантажу від позивача. Щодо подання скарги відповідача до ОДУВС, як до компетентного органу. Як зазначалось вище, статтею 277 ЦК України\~визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. В той же час\~ст. 40 Конституції України\~закріплено право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про звернення громадян»\~громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до визначень, наведених у\~ст. 3 вказаного Закону\~скарга є різновидам звернення яке містить вимогу про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб. У п. 16\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого\~статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічні висновки викладені й у\~Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003\~(справа про поширення відомостей). Суд вважає, що повідомлення позивачем, під час спілкування з відповідачем в рамках іншої цивільної справи, своєї посади в ОДУВС, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, викликали у відповідача підстави для подання скарги, зокрема і до університету, з викладенням подій, які відбувалися між сторонами, своєї оцінки ситуації щодо впливу позивача на нього, як начальника юридичного відділу Одеського державного університету внутрішніх справ. Суд вважає за необхідне зазначити, що право на звернення та право на свободу вираження своїх поглядів особа здійснює самостійно, на власний розсуд й втручання у такі права допускається лише у випадках, встановлених\~Конституцією\~та Законами України, що по справі не встановлено і суду не доведено. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання зазначеної в скарзі інформації недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та ділову репутацію позивача, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, викладену та надіслану відповідачем до начальника відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області у заяві від 23.05.2022 року, суд прийшов до наступного. Враховуючи, що відповідач у своїй заяві повідомляв про перевищення повноважень [PERSON] , вчинення протиправних дій відносно нього, просив забезпечити безпеку йому та його родині, тобто звернувся із заявою про неправомірні дії позивача, реалізувавши своє конституційне права\~на звернення, як до компетентного органу, який уповноважений провести таку перевірку, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та ділову репутацію позивача інформацію викладену у заяві до начальника відділення поліції №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області у заяві від 23.05.2022 року. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, суд прийшов до наступного. Згідно зі статтею 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно зі статтею 297\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Наведені у частині першій статті 277 і статті 280\~ЦК України способи захисту є самостійними способами правового захисту, закон не передбачає похідного характеру вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та не обумовлює стягнення моральної шкоди вирішенням судом питання щодо спростування недостовірної інформації. Відповідно до статті 23ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України, статтею 10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Так враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання інформації недостовірною, суд вважає,що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Одночасно, суд констатує про відсутність підстав для покладення обов`язку відшкодування завданої моральної шкоди відповідачем згідно ч.2 ст. 30 Закону України «Про інформацію». Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed