Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

[PERSON] , будучи представником позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Міський тролейбус», в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », виданий директором КП «Міський тролейбус» [PERSON] , та поновити [PERSON] на роботі на посаді касира по збору виручки в службу експлуатації депо №2; стягнути з КП «Міський тролейбус» на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розрахунку 920,62 грн. за кожен робочий день, що станом на моменту підписання позовної заяви становить 16 571,16 грн. В обґрунтування\~позову наводить\~наступне.\~ [PERSON] \~з 12\~січня 2015\~року працює\~у КП\~«Міський Тролейбус»,\~на даний\~час на\~посаді касира\~по збору\~виручки в\~службу експлуатації\~депо №2.\~04\~жовтня 2021\~року Міністерство\~охорони здоров`я\~України прийнято\~Наказ №\~2153,\~яким визначено\~перелік професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~а саме:\~обов`язковим\~профілактичним щепленням\~проти гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2,\~на період\~дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-\~Со?-2,\~підлягають працівники:\~центральних органів\~виконавчої влади\~та їх\~територіальних органів;\~місцевих державних\~адміністрацій та\~їх структурних\~підрозділів;\~закладів вищої,\~післядипломної,\~фахової передвищої,\~професійної (професійно-технічної),\~загальної середньої,\~у тому\~числі спеціальних,\~дошкільної,\~позашкільної освіти,\~закладів спеціалізованої\~освіти та\~наукових установ\~незалежно від\~типу та\~форми власності.\~01\~листопада 2021\~року Міністерством\~охорони здоров`я\~України прийнято\~Наказ №\~2393\~Про затвердження\~Змін до\~Переліку професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~«підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням»,\~згідно якого\~затверджено Зміни\~до Переліку\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~затвердженого наказом\~Міністерства охорони\~здоров`я\~України від\~04\~жовтня 2021\~року №\~2153,\~зареєстрованого в\~Міністерстві юстиції\~України 07\~жовтня 2021\~року за\~№ 1306/36928,\~яким доповнено\~Перелік новими\~пунктами 4-6\~такого змісту:\~«Підприємств установ\~та організацій,\~що належать\~до сфери\~управління центральних\~органів виконавчої\~влади;\~ Установ\~і закладів,\~що надають\~соціальні послуги,\~закладів соціального\~захисту для\~дітей,\~реабілітаційних закладів;\~підприємств,\~установ та\~організацій,\~включених до\~Переліку об`єктів\~державної власності,\~що мають\~стратегічне значення\~для економіки\~і безпеки\~держави,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~04\~березня 2015\~року №\~83».\~30\~листопада 2021\~року Міністерством\~охорони здоров`я\~України прийнято\~Наказ №\~2664\~«Про затвердження\~Змін до\~Переліку професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням»,\~згідно якого\~затверджено Зміни\~до Переліку\~професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням,\~затвердженого наказом\~Міністерства охорони\~здоров`я\~України від\~04\~жовтня 2021\~року №\~2153,\~зареєстрованого в\~Міністерстві юстиції\~України 07\~жовтня 2021\~року за\~№ 1306/36928,\~яким доповнено\~Перелік новими\~пунктами 7-9\~такого змісту:\~« Органів\~місцевого самоврядування,\~щакладів охорони\~здоров`я\~державної та\~комунальної форми\~власності,\~ комунальних\~підприємств,\~установ та\~організацій.»\~01\~лютого 2022\~року наказом\~відповідача №\~105-к\~«Про відсторонення\~від роботи\~ [PERSON] »\~позивачку відсторонено\~від роботи.\~Вказує,\~що \~підставою відсторонення\~зазначено те,\~що позивачка\~не надала\~документи,\~що підтверджують\~факт щеплення\~проти COVID-19\~або довідку\~про тимчасові\~чи постійні\~протипоказання до\~вакцинації проти\~COVID-19.\~Вважає вказаний\~наказ незаконним\~та таким,\~що підлягає\~скасуванню судом,\~оскільки відсторонення\~її від\~роботи було\~безпідставним.\~Згідно ст.\~8\~Конституції України,\~в Україні\~визнається і\~діє принцип\~верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу\~юридичну силу.\~Закони та\~інші нормативно-правові\~акти приймаються\~на основі\~Конституції України\~і повинні\~відповідати їй.\~Згідно ч.\~2\~ст.\~19\~Конституції України,\~органи державної\~влади та\~органи місцевого\~самоврядування,\~їх посадові\~особи зобов`язані\~діяти лише\~на підставі,\~в межах\~повноважень та\~у спосіб,\~що передбачені\~Конституцією та\~законами України.\~Відповідно до\~ст.\~21\~Конституції України,\~усі люди\~є вільні\~і рівні\~у своїй\~гідності та\~правах.\~Права і\~свободи людини\~є невідчужуваними\~та непорушними.\~Конституцією України\~людина,\~її життя\~і здоров`я\~визнані найвищою\~соціальною цінністю\~в Україні.\~Ст.\~43\~Конституції України\~закріплює право\~на працю,\~яку кожен\~обирає вільно.\~Ст.\~22\~Конституції України\~передбачено,\~що конституційні\~права і\~свободи гарантуються\~і не\~можуть бути\~скасовані.\~При прийнятті\~нових законів\~або внесенні\~змін до\~чинних законів\~не допускається\~звуження змісту\~та обсягу\~існуючих прав\~і свобод.\~Згідно ст.\~28\~Конституції України,\~кожен має\~право на\~повагу до\~його гідності.\~Ніхто не\~може бути\~підданий катуванню,\~жорстокому,\~нелюдському або\~такому,\~що принижує\~його гідність,\~поводженню чи\~покаранню.\~Жодна людина\~без її\~вільної згоди\~не може\~бути піддана\~медичним,\~науковим чи\~іншим дослідам.\~Згідно зі\~ст.\~64\~Конституції України,\~конституційні права\~і свободи\~людини і\~громадянина не\~можуть бути\~обмежені,\~крім випадків,\~передбачених Конституцією\~України.\~В умовах\~воєнного або\~надзвичайного стану\~можуть встановлюватися\~окремі обмеження\~прав і\~свобод із\~зазначенням строку\~дії цих\~обмежень.\~Не можуть\~бути обмежені\~права і\~свободи,\~передбачені статтями\~24,\~25,\~27,\~28,\~29,\~40,\~47,\~51,\~52,\~55,\~56,\~57,\~58,\~59,\~60,\~61,\~62,\~63\~Конституції.\~Відповідно ст.\~92\~Конституції України,\~виключно законами\~України визначаються\~права і\~свободи людини.\~Таким чином,\~слід констатувати,\~що норми\~Конституції України\~є нормами\~прямої дії\~і у\~разі їх\~порушення особам\~гарантується право\~на звернення\~до суду\~за захистом\~свої прав.\~Таким чином,\~незалежно від\~будь-яких\~цілей,\~причин чи\~суспільного або\~особистого інтересу,\~всі органи\~і посадові\~особи держави\~Україна повинні\~діяти у\~відповідності до\~Конституції та\~не мають\~повноважень виходити\~за межі\~її норм,\~навіть якщо\~вони керуються\~законом,\~оскільки закон\~також не\~має суперечити\~Конституції України.\~Крім того,\~згідно ст.\~21\~КЗпП,\~забороняється будь-яка\~дискримінація у\~сфері праці,\~зокрема порушення\~принципу рівності\~прав і\~можливостей,\~пряме або\~непряме обмеження\~прав працівників\~залежно від\~раси,\~кольору шкіри,\~політичних,\~релігійних та\~інших переконань,\~статі,\~гендерної ідентичності,\~сексуальної орієнтації,\~етнічного,\~соціального та\~іноземного походження,\~віку,\~стану здоров`я,\~інвалідності,\~підозри чи\~наявності захворювання\~на ВІЛ/СНІД,\~сімейного та\~майнового стану,\~сімейних обов`язків,\~місця проживання,\~членства у\~професійній спілці\~чи іншому\~об`єднанні\~громадян,\~участі у\~страйку,\~звернення або\~наміру звернення\~до суду\~чи інших\~органів за\~захистом своїх\~прав або\~надання підтримки\~іншим працівникам\~у захисті\~їх прав,\~повідомлення про\~можливі факти\~корупційних або\~пов`язаних\~з корупцією\~правопорушень,\~інших порушень\~Закону України\~«Про запобігання\~корупції»,\~а також\~сприяння особі\~у здійсненні\~такого повідомлення,\~за мовними\~або іншими\~ознаками,\~не пов`язаними\~з характером\~роботи або\~умовами її\~виконання.\~Крім того,\~необхідно зазначити,\~що основами\~законодавства України\~про охорону\~здоров`я\~передбачений обов`язок\~для усіх\~громадян України\~піклуватися про\~своє здоров`я\~та не\~шкодити здоров`ю\~інших громадян.\~Це означає,\~що кожен\~має право\~на вільний\~вибір методів\~захисту свого\~здоров`я,\~розуміючи наслідки\~такого вибору\~для інших\~громадян.\~Положеннями Основ\~законодавства України\~про охорону\~здоров`я\~також передбачено\~обов`язкове\~надання згоди\~пацієнта на\~застосування будь-яких\~методів діагностики,\~профілактики та\~лікування.\~Отже,\~законодавець встановив\~додатковий механізм\~для забезпечення\~права на\~здоров`я\~та уникнення\~зловживань і\~примушувань до\~будь-яких\~медичних втручань.\~Згідно ст.\~43\~Основ законодавства\~України про\~охорону здоров`я,\~згода інформованого\~відповідно до\~ст.\~39\~цих Основ\~пацієнта необхідна\~для застосування\~методів діагностики,\~профілактики та\~лікування.\~Щодо пацієнта\~віком до\~14\~років (малолітнього\~пацієнта),\~а також\~пацієнта,\~визнаного в\~установленому законом\~порядку недієздатним,\~медичне втручання\~здійснюється за\~згодою їх\~законних представників.\~Згода пацієнта\~чи його\~законного представника\~на медичне\~втручання не\~потрібна лише\~у разі\~наявності ознак\~прямої загрози\~життю пацієнта\~за умови\~неможливості отримання\~з об`єктивних\~причин згоди\~на таке\~втручання від\~самого пацієнта\~чи його\~законних представників.\~Згідно з\~п.\~3\~ст.\~281\~ЦК України\~передбачено,\~що медичні,\~наукові та\~інші досліди\~можуть провадитися\~лише щодо\~повнолітньої дієздатної\~фізичної особи\~за її\~вільною згодою.\~Крім того,\~згідно з\~резолюцією Парламентської\~асамблеї Ради\~Європи (ПАРЄ)\~від 27\~січня 2021\~року,\~щеплення проти\~СOVID-19\~не є\~обов`язковим.\~Згідно резолюції\~ПАРЄ від\~27\~січня 2021\~року №\~2361(2021)\~«Вакцини проти\~COVID-19:\~етичні,\~правові та\~практичні міркування»,\~асамблея закликала\~держави-члени\~забезпечити,\~щоб ніхто\~не піддавався\~дискримінації за\~те,\~що не\~пройшов вакцинації.\~Згідно п.\~7.1.1.,\~Асамблея закликає\~держави-члени\~та Європейський\~Союз:\~щодо розробки\~вакцин проти\~Covid-19:\~забезпечити якісні\~випробування,\~які є\~обгрунтованими та\~проведеними в\~етичний спосіб\~відповідно до\~відповідних положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини та\~гідності людини\~щодо застосування\~біології та\~медицини:\~Конвенція про\~права людини\~та Біомедицина\~(ETS\~№ 164,\~Конвенція Ов`єдо)\~та її\~Додатковий протокол\~щодо біомедичних\~досліджень (CETS\~№ 195),\~які поступово\~включають дітей,\~вагітних жінок\~і годуючих\~матерів;\~п.\~7.1.4.\~запровадити ефективні\~системи моніторингу\~вакцин та\~їх безпеки\~після їх\~впровадження серед\~населення,\~а також\~з метою\~моніторингу їх\~довгострокових наслідків.\~П.\~7.3.1\~Резолюції забезпечено,\~щоб громадяни\~були поінформовані\~про те,\~що вакцинація\~не є\~обов`язковою\~і що\~ніхто не\~зазнає політичного,\~соціального чи\~іншого тиску\~на вакцинацію,\~якщо вони\~цього не\~хочуть.\~п.\~7.3.2\~забезпечено,\~щоб ніхто\~не піддавався\~дискримінації у\~зв`язку\~з тим,\~що він/вона\~не був\~вакцинований,\~через можливі\~ризики для\~здоров`я\~або не\~бажає вакцинуватися;\~п.7.5.2\~використовувати свідоцтва\~про вакцинацію\~виключно за\~призначенням для\~моніторингу ефективності\~вакцини,\~потенціальних побічних\~ефектів та\~небажаних явищ.\~ЄСПЛ у\~рішенні у\~справі «Вавржичка\~та інші\~проти Чеської\~Республіки» (заява\~№ 47621/13\~і 5\~інших)\~визначив,\~що обов`язок\~вакцинації стосується\~тих хвороб,\~проти яких\~вакцинація вважається\~науковою спільнотою\~ефективною та\~безпечною.\~І безпека\~використовуваних вакцин\~залишається під\~постійним контролем\~компетентних органів.\~Відповідно до\~ст.\~5\~Конвенції про\~права людини\~та біомедицину,\~будь-яке\~втручання у\~сферу здоров`я\~може здійснюватися\~тільки після\~добровільної та\~свідомої згоди\~на нього\~відповідної особи.\~Такій особі\~заздалегідь має\~бути надана\~відповідна інформація\~про мету\~і характер\~втручання,\~а також\~про його\~наслідки та\~ризики.\~Згідно ст.ст.\~1,\~8,\~9\~Нюрнберзького кодексу\~1947\~року,\~абсолютно необхідною\~умовою проведення\~експерименту над\~людиною є\~добровільна згода\~останньої.\~Ніякі національні\~закони або\~підзаконні акти\~не можуть\~применшувати чи\~скасовувати гарантії,\~викладені в\~даному кодексі.\~Це означає,\~що особа,\~яка утягнута\~у експеримент\~як випробуваний,\~повинна мати\~законне право\~давати таку\~згоду;\~мати можливість\~здійснювати вільний\~вибір і\~не відчувати\~на собі\~вплив будь-\~яких елементів\~насильства,\~обману,\~шахрайства,\~хитрості чи\~інших скритих\~форм пригнічення\~або принудження;\~володіти знаннями,\~достатніми для\~того,\~щоб зрозуміти\~суть експериментів\~і прийняти\~обмірковане рішення.\~Останнє вимагає,\~щоб до\~прийняття позитивного\~рішення про\~можливість своєї\~участі у\~тому чи\~іншому експерименті\~випробовуваний був\~поінформований про\~характер,\~тривалість та\~мету цього\~експерименту,\~про методи\~та способи\~його проведення;\~про всі\~передбачувані незручності\~і небезпеки,\~пов`язані\~з проведенням\~експерименту,\~і,\~нарешті,\~можливі наслідки\~для фізичного\~чи психічного\~здоров`я\~випробуваного,\~які можуть\~виникнути в\~результаті його\~участі в\~експерименті.\~Обов`язок\~та відповідальність\~за виявлення\~якості отриманого\~узгодження лежить\~на кожному,\~хто ініціює,\~керує або\~займається проведенням\~даного експерименту.\~Це персональний\~обов`язок\~і відповідальність\~кожної такої\~особи,\~яка не\~може бути\~безкарно перенесена\~на іншу\~особу.\~В ході\~проведення експерименту\~випробовуваний повинен\~мати можливість\~зупинити його.\~(ст.\~9).\~Згідно ст.\~29\~Загальної декларації\~прав людини,\~при здійсненні\~своїх прав\~і свобод\~кожна людина\~повинна зазнавати\~тільки таких\~обмежень,\~які встановлені\~законом виключно\~з метою\~забезпечення належного\~визнання і\~поваги прав\~і свобод\~інших та\~забезпечення справедливих\~вимог моралі,\~громадського порядку\~і загального\~добробуту в\~демократичному суспільстві.\~Згідно п.\~16\~Гельсінської декларації\~Всесвітньої медичної\~асоціації «Етичні\~принципи медичних\~досліджень за\~участю людини\~у якості\~об`єкта\~дослідження»,\~медичні дослідження\~за участю\~людини у\~якості об`єкта\~дослідження мають\~проводитися тільки\~особами з\~відповідною науковою\~підготовкою та\~кваліфікацією.\~Дослідження на\~пацієнтах чи\~здорових добровольцях\~потребують контролю\~з боку\~компетентного лікаря\~чи іншого\~медичного працівника,\~що мають\~відповідну кваліфікацію.\~Відповідальність за\~захист об`єктів\~дослідження мусить\~нести лікар\~чи інший\~медичний працівник,\~і ніколи\~об`єкт\~дослідження,\~навіть за\~умови,\~що він\~дав згоду.\~Відповідно до\~п.\~4,\~5,\~9\~Європейської хартії\~прав пацієнта,\~кожна особа\~має право\~отримувати повну\~інформацію,\~яка забезпечить\~їй можливість\~брати активну\~участь у\~прийнятті рішень\~щодо медичного\~втручання та/або\~участі у\~наукових дослідженнях.\~Кожна особа\~має право\~вільного вибору\~методів профілактики,\~діагностики та\~реабілітації на\~основі адекватної\~інформації.\~Кожна особа\~має право\~захисту від\~шкоди,\~яка може\~бути їй\~заподіяна через\~неякісне функціонування\~системи надання\~медичної допомоги,\~злочинну недбалість\~чи лікарську\~помилку,\~та має\~право на\~отримання медичної\~допомоги,\~що відповідає\~стандартам високого\~ступеня безпеки.\~Необхідно звернути\~увагу,\~що відповідно\~до Закону\~України «Про\~лікарські засоби»,\~який спрощує\~процедуру реєстрації\~та використання\~«вакцин від\~COVID-19»\~в Україні,\~допущена прискорена\~процедура реєстрації\~«вакцин від\~коронавірусу»,\~при якій\~дозволено в\~надзвичайних ситуаціях\~(або\~для їх\~запобігання)\~реєструвати препарати\~на основі\~неповних даних\~клінічних досліджень\~та до\~завершення клінічних\~випробувань.\~Без цього\~законопроекту уряд\~не мав\~би права\~реєструвати вказані\~експериментальні препарати,\~тому що\~жоден з\~них не\~пройшов четвертої\~фази досліджень\~вивчення побічних\~ефектів і\~протипоказань.\~Ввезені в\~Україну препарати\~не пройшли\~повний обсяг\~клінічних досліджень.\~Всесвітня організація\~охорони здоров`я\~(ВООЗ)\~схвалила такі\~препарати для\~екстреного використання.\~На даний\~момент кінцеві\~дані аналізу\~ще не\~отримані,\~результати щодо\~ефективності та\~безпечності ще\~потребують подальшого\~кінцевого підтвердження.\~Результати випробувань\~ще не\~опубліковані ні\~в одному\~рецензованому науковому\~журналі,\~тому по\~сьогоднішній день\~дані дослідження\~тривають,\~тобто ефективність\~і безпеку\~даних препаратів\~не доведено.\~Препарати не\~пройшли всі\~необхідні дослідження,\~а саме\~не пройшли\~четвертої фази\~досліджень вивчення\~побічних ефектів\~і протипоказань,\~обмежений обсяг\~клінічних даних,\~відсутня інформація\~про всі\~можливі ризики\~для здоров`я,\~інформація про\~подальші негативні\~наслідки,\~тобто ефективність\~і безпеку\~даних препаратів\~не доведено.\~Будь-який\~примус співробітників\~до експериментального\~медичного втручання\~буде порушувати\~ст.ст.\~21,\~22,\~28,\~64\~Конституції України,\~ст.\~43\~Основ законодавства\~України про\~охорону здоров`я,\~ст.\~281\~ЦК України,\~резолюцію ПАРЄ\~від 27\~січня 2021\~року №\~2361(2021)\~«Вакцини проти\~COVID-19:\~етичні,\~правові та\~практичні міркування»,\~ст.\~5\~Конвенції про\~правалюдини та біомедицину, ст. ст. 1, 8, 9 Нюрнберзького кодексу 1947 року, ст. 29 Загальної декларації прав людини, п. 4, 5, 9 Європейської хартії прав пацієнта. Отже, вакцинація особи від COVID-19 здійснюється лише за наявності офіційної згоди такої особи. Вакцинація є обов`язковою проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу. Наполягає, що таким чином, згідно з чинним законодавством України і нормам міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим, є дискримінаційним по відношенню до працівників, оскільки порушує права на недоторканість, повагу до честі та гідності, права на працю та безпечні умови праці. Вважає, що відповідно відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати. В даному випадку вакцинація від COVID-19 має ознаки примусу, оскільки хоч позивачка і не може бути піддана силовим заходам для проведення вакцинації, але при цьому відмова від неї має тяжкий наслідок втрата роботи та відповідно єдиного джерела до існування. Ціна відмови від вакцинації є надзвичайно високою, отже не можна стверджувати про дотримання принципу добровільності вакцинації, оскільки між двома варіантами вибору (вакцинуватись або ні) існує суттєва різниці у наслідках, одним з яких є порушення конституційних прав (права на працю). Зазначає, що особливої уваги слід звернути на наступне. Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Відповідно до ч. 1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Отже, саме заклад охорони здоров`я має встановити факт ухилення від проведення профілактичного щеплення і цей факт не може доводитись на підставі не надання певних документом працівником роботодавцю. Підставою для відсторонення від роботи може слугувати не факт ненадання працівником документу на підтвердження вакцинації, а подання посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-ХІІ (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Пунктом 2 статті 9 вказаної Конвенції передбачено, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. Тобто саме роботодавець має довести, що звільнення працівника відбулося на законних підставах. Вказує, що фактично відсторонення від роботи в даному випадку має для позивачки такі ж наслідки, як і звільнення. Позивачку як працівника на невизначений строк не допускають до роботи та не виплачують заробітну плату. Відповідач, приймаючи рішення про обмеження трудових прав працівника шляхом відстороненні від роботи повинен мати беззаперечні докази правомірності своїх дій, однак замість проведення роботи щодо збирання таких доказів він перекладає на працівника обов`язок доводити зворотне. Зазначає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку працівника надавати своєму роботодавцю документи на підтвердження отримання ним профілактичного щеплення. Вважає, що встановлена певними нормами обов`язковість такого щеплення не тягне за собою обов`язкового такого наслідку, як отримання громадянином підтверджуючого документу і тим більш передачі такого документу визначеній роботодавцем особі. Підставою для відсторонення працівника від роботи є факт відмови від обов`язкового профілактичного щеплення або від ухилення у його здійсненні, а не відмова у наданні роботодавцю тих чи інших документів. Працівник цілком може бути вакцинованим від COVID-19, але при цьому не отримати відповідного документу і не вважати за необхідне це робити, або втратити такий документ, або вважати за необхідне тримати факт своєї вакцинації у таємниці. Тому наполягає, що факт відмови працівника від обов`язкового профілактичного щеплення або ухилення в його проведенні має встановлюватись на основі доказів, зокрема письмових документів. Такі документи можуть бути отримані роботодавцем у встановленому законом порядку. Відмова працівника у наданні своєму керівнику документу про вакцинацію не вказує на відмову від вакцинації чи на її відсутність, а вказує лише на бажання працівника добровільно не розголошувати певні відомості про себе, а тому така поведінка працівника за жодних обставин не може бути прямо пов`язана із встановленими законом підставами для відсторонення від роботи. Зазначає, що відповідач в оскаржуваному наказі № 140/с від 10 січня 2022 року мав би зазначити, що стало підставою для відсторонення від роботи позивача: відмова у здійсненні вакцинації чи ухилення у її здійсненні. І при цьому відповідач мав би послатись на докази, якими може підтвердити дані обставини. Натомість відповідач в оскаржуваному наказі підставою для відсторонення вказав таку, що не передбачені чинним законодавством: «не надання документу, що підтверджує факт щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові чи постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19.» Наказ не містить висновку роботодавця про наявність або відсутність щеплення у позивача і відповідно не вказує на відмову позивача здійснити щеплення чи ухилення у його здійсненні. Таким чином, оскаржуваний наказ № 105 від 01 лютого 2022 року не містить належного обґрунтування та не може вважатись законним. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Позивачка має право на отримання від відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, тобто за час відсторонення від роботи. Порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі у випадку виплати за період вимушеного прогулу, встановлений Постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року. Відповідно до розділу ІІ вказаної постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином, розрахунок заробітної плати за період вимушеного прогулу повинен здійснюватися виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, тобто за грудень 2021 і січень 2022 року. Із довідки про заробітну плату позивача від 21 лютого 2022 року вбачається, що у грудні 2021 року позивач отримала заробітну плату у розмірі 7 398,12 грн., а у січні 2022 року відповідно 16 538,15 грн., а всього 23 936,27 грн.Станом на момент підписання цього позову позивачка мала б відпрацювати за таким графіком 18 днів, а сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно має скласти 16 571,16 грн. (920,62 гри. х 18 днів). 03 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача позовні вимоги не визнав, в обґрунтування зазначив наступне. Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2», прийнятої відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" на керівників підприємств, установ та організацій покладені обов`язки забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та, організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. №2153, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; зумовили. строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України 04 жовтня 2021 року № 2153, (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 р. за № 1306/36928) встановлено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники комунальних підприємств, установ та організацій (пункт 9 Переліку). Зазначає, що оскільки відповідач є комунальним підприємством, а позивачка є його працівником, то на виконання вищевказаних нормативно-правових актів, відповідачем був виданий наказ № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », відповідно до якого позивачка, яка працює за професією касира з прийому виручки Депо 2, була відсторонена від роботи з 01.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID -19 до моменту усунення причин, що зумовили таке відсторонення (надання підтверджуючих документів або відповідних довідок) або до закінчення дії карантину без збереження заробітної плати. Підставою оспорюваного наказу зазначено ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III. Наказ Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, п.19 Постанови КМУ від 20.10.2021 №1096 «Про внесення змін до постанови КМУ від 09.12.2020 №1236», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року №1236. Зазначає, що до видання вказаного наказу позивачка 13.01.2022 р. була повідомлена про те, що щеплення проти COVID-19 для працівників підприємства с обов`язковим, їй було запропоновано до 30.01.2022 р. надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID -19 або відповідний «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корокавірусом SARS-CoV- 2» за формою № 028/1-0, затвердженого наказом МОЗ від 02 листопада 2021 р. № 2394. Крім того, позивач була повідомлена про те, що якщо до 30 січня 2022 р. вона не надасть документів, які підтверджують проходження вакцинації або відповідного висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації, то 31 січня 2022 р. вона буде відсторонене від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 р. № 1645-ІІІ. Вказує, що про це свідчить повідомлення № 9 від 13.01.2022 р., яке було доведено до відома позивача, та Акт від 13.01.2022 р. Оскільки до встановленого строку 30.01.2022 р. позивачка не надала документів про вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації, 01.02.2022 р. їй повторно було запропоновано їх надати, на що вона відмовилась та, за цим фактом відповідачем був складений Акт від 01.02.2022 р. «Про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19». Саме вищевикладені обставини стали й підставою для видання відповідачем наказу № 105-к від 01 лютого 2022 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] » Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення щеплень, профілактичних від обов`язкових ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники комунальних підприємств, установ та організацій. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити, зокрема, відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СOVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними. України, за Порядок відсторонення чітко визначений статтею 46 КЗпП змістом якої, відсторонення працівників від роботи здійснюється власником або уповноваженим ним органом у разі встановлення певних фактів. Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсутність інших умов порядку відсторонення не вказує на те, що такий порядок відсутній. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) викладено висновок, що відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на компетентних органів це 3 підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Верховний Суд у вказаній справі зазначив, що індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву (інтересу) інших учасників освітнього процесу на охорону здоров`я. Держава, встановивши обов`язок відсторонення від роботи педагогічних працівників, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу. Відповідно до п.п.а, 6 ст. 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" громадяни у сфері охорони здоров`я зобов`язані, зокрема, піклуватися про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Європейський суд з прав людини у своїй діяльності дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (рішення у справах «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» від 08 квітня 2021 року, «Соломахін проти України» від 15 березня 2012 року). Безпідставними є доводи позивача про те, що згідно з чинним законодавством України і нормам міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим, є дискримінаційним по відношенню до працівників, оскільки порушує права на недоторканість, повагу до честі та гідності, права на працю та безпечні умови праці. Відповідно відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та/або позбавлення заробітної плати. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про лікарські засоби» лікарські засоби допускаються до застосування в Україні після їх державної реєстрації, крім випадків, передбачених цим Законом. Частинами 1, 6 статті 9-2 вищевказаного Закону визначено, що у зв`язку із поширенням пандемії коронавірусної хвороби (СOVID-19) для забезпечення можливості екстреного медичного застосування окремих лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів на час дії надзвичайної ситуації та/або карантину у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, такий лікарський засіб, вакцина або інший медичний імунобіологічний препарат для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID- 19) може підлягати прискореній державній реєстрації у разі прийняття центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, рішення про державну реєстрацію лікарського засобу, вакцини з метою екстреного медичного застосування з урахуванням певних зобов`язань та за певних, визначених цим Законом, умов. У разі настання будь-яких наслідків, спричинених застосуванням таких лікарських засобів, вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для лікування та/або специфічної профілактики коронавірусної хвороби (COVID-19), державою забезпечується здійснення відповідних компенсаційних виплат у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.2021 № 95 затверджено Порядок державної реєстрації вакцин або інших медичних імунобіологічних препаратів для специфічної профілактики гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, під зобов`язання для екстреного медичного застосування. Відповідно до пункту 2 вищевказаного Порядку зареєстровано та внесено до Державного реєстру лікарських засобів України згідно із наказами МОЗ України лікарські засоби (медичні імунобіологічні препарати), а саме вакцини КОВШЕЛД (COVISHIELD), KOMIPHAT/COMIRNATYT™, CoronaVac, ЯНСCEH, AstraZeneca, Модерна. Відтак, позивачка мала право вибору вакцини, яка б з урахуванням рекомендацій лікаря, за умови з`явлення до нього, могла бути використана у ході обов`язкової вакцинації. Крім того, згідно з ст. 286 Цивільного кодексу України під лікарською таємницею слід розуміти таємницю про стан здоров`я особи; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості, одержані при медичному обстеженні особи; забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Проте сертифікат вакцинації чи висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації (форма №028-1/о) не містить лікарської або медичної таємниці, а є документами, що підтверджують певні факти, відповідно, факт вакцинації чи наявності протипоказань до неї. Отже, право позивача на працю у відповідача, як комунального підприємства, було тимчасово обмежено у зв`язку з ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Втручання у вказані права позивача ґрунтується на законі і с необхідним для охорони здоров`я. Досягнення цієї цілі є пріоритетним та виправдовує втручання у право позивача на працю. Таким чином, втручання у права позивача ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. За вищенаведених обставин. Відповідач вважає оспорюваний позивачкою наказ законним, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Зважаючи на правомірність відсторонення позивачки від роботи, безпідставними є й вимоги про поновлення на роботі на посаді кондуктора та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного, просить суд у задоволенні позову [PERSON] до КП «Міський тролейбус» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновленні на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити. 14.06.202 року представник позивачки подав відповідь на відзив, у якому зазначив наступне. Ні постановою КМУ № 1096, ні наказом МОЗ № 2153, не встановлено обов`язку проходження працівниками профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, законних підстав для відсторонення позивача від роботи даними підзаконними нормативними актами не передбачено. Також не встановлено порядку та термінів проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Ні трудовим договором, ні наказом про прийняття на роботу, ні посадовою інструкцією не передбачено необхідності наявності у неї профілактичного щеплення проти COVID-19. Законом, який регулює питання профілактичних щеплень проти інших відповідних інфекційних хвороб, с Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя». Календарем обов`язкових профілактичних щеплень не передбачено порядок і терміни проведення профілактичного щеплення проти COVID- 19, оскільки дане щеплення відсутнє серед переліку обов`язкових. Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-ІІІ встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу с обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб. встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановления карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями. обов`язковість, профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СOVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(11)/2019). Підставою для відсторонення позивачки від виконання роботи у оскаржуваному наказі вказане повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 13 січня 2022 року № 9, акт про відмову від отримання повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 13 січня 2022 року та акт про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01 лютого 2022 року, оскаржуваний наказ винесений директором закладу,

Outcome: dismissed