Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 04.09.2023 звернулось КП «Теплопостачання міста Одеси» із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплової енергії в сумі 43\~390,92 грн та судових витрат у вигляді сплаченого судового збору 2\~684 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] як споживач теплової енергії , що підтверджується наявним особовим рахунком відкритим на її ім`я, споживаючи вказані житлово-комунальні послуги не виконує своїх зобов`язань щодо оплати отриманих послуг внаслідок чого за період з вересня 2016 року по травень 2023 року виникла заборгованість у зазначеному вище розмірі, підтвердженням чого є наданий реєстр нарахувань та сплат по абоненту . Судом, згідно ухвали від 26.09.2023 , відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Не погоджуючись із позовними вимогами 17.10.2023 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує факт встановлення саме її споживачем вказаних послуг враховуючи наявність житлово-будівельного кооперативу «Вимпел-8» який здійснює обслуговування будинку [ADDRESS] , в якому розташована квартира [ADDRESS] якою вона користується, та який уклав з КП « Теплопостачання міста Одеси» договір №4458 від 01.11.2006 року про постачання теплової енергії до будинку. Згідно умов зазначеного договору саме ЖБК визначений споживачем теплової енергії та взяв на себе зобов`язання обслуговування, зокрема, теплофікаційних мереж у будинку та підключати субспоживачі користувачів приміщень. Вказаний договір не було розірвано. Таким чином відповідача вважає що позовні вимоги до нею без існуючого окремого індивідуального договору та без отримання позивачем внутрішніх мереж теплопостачання будинку у обслуговування, є підставою вважати що позовні вимоги до неї є необґрунтованими. За змістом відзиву також вбачається наявність заяви відповідачці про застосування строків позовної давності до позовних вимог які заявлені у вересні 2023 року та стосуються заборгованості з вересня 2016 року. КП « Теплопостачання міста Одеси» 26.10.2023 року подало відповідь на відзив в якому посилаючись на наявність витягу з протоколу загальних зборів ЖБК «Вимпел-8» від 17.05.2015 року про перехід на індивідуальні договору ( платежі) за членів кооперативу за послугу теплопостачання укладеного 22.10.2015 року; заяви [PERSON] як голови кооперативу до КП від 29.09.2015 року про перехід на прямі розрахунки за послугу теплопостачання із жильцями будинків корпусів 3 та [ADDRESS] та індивідуального договору №2500952047 від 22.10.2015 укладеного між позивачем та відповідачем про постачання теплової енергії у квартиру [ADDRESS] , заперечувало обставини викладені відповідачем у відзиві на наполягала на наявності індивідуального договору надання послуг саме із споживачем [PERSON] . Водночас позивач заперечував проти застосування строків позовної давності враховуючи наявність Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у звязку із поширенням коронавірусної хвороби ( COVID-19)» та внесень доповнень до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, яким на період дії карантину продовжені строки позовної давності. Також відповідачем 16.10.2023 до суду була подана зустрічна позовна заява про визнання щомісячних нарахувань з жовтня 2016 року по червень 2023 року безпідставними, так як надані послуги повинні відповідати вимогам кількості і якості у відповідності до нормативів, норм, стандартів , порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. 26.10.2023 представником позивача подано відзив на зустрічну позовну заяву у якому зазначено про необґрунтованість та недоведеність заявлених вимог. Враховуючи що розгляд питання про прийняття зустрічної позовної заяви може бути здійснено у судовому засіданні суд, ухвалою від 19.10.2023 призначив судове засідання. 03.11.2023 відповідачка подала заяву про заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження. Відповідачка 20.11.2023 подала заперечення на відповідь на відзив в якому заперечувала проти наявності діючого індивідуального договору з послуг надання теплопостачання, так як договір №2500952047 від 22.10.2015 хоча і був укладений однак не відповідає діючого законодавству те регулює правовідносини по постачанню теплової енергії до квартири відповідачки та не відміняє наявний договір позивача із ЖБК. Крім того заявою від 20.11.2023 року відповідачка просила надати тлумачення умовам договору №2500952047 від 22.10.2015, згідно яких позивач надає опалення не у квартиру а до вузлу постачання будинку тобто фактично балансоутримувачу будинку яким є ЖБК та який і повинен надавати у подальшому через мережі будинку теплову енергію у квартирі. Судом, ухвалою від 21.11.2023 відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви на підставі того що обставини та предмет спору зазначені у даної заяві і так є предметом дослідження судом при розгляді позовних вимог. Судом вважається також необґрунтованим і вимоги відповідачки про перехід зі спрощеного провадження до загального враховуючи таке: Відповідно до\~ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України\~ в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом\~ст. 279 ЦПК України\~розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Таким чином законодавець визначив для сторін у справі ( учасників справи ) ві можливості для надання своїх доказів та обґрунтувань при розгляді справи у спрощеному провадженні, а факт призначення у даному випадку судового засідання і можливості висловлювання своєї позиції у засіданні. Таким чином суд вважає що заява ( заперечення ) проти розгляду справи у спрощеному провадженні не є обґрунтованою. При розгляді справи судом встановлено, що комунальне підприємство забезпечує тепловою енергією квартиру [ADDRESS] , користувачем якої є відповідач [PERSON] . Відповідач за даною адресою зареєстрована , та будь яких доказів яки б спростовували факт її користування квартирою або встановлювали наявність інших користувачів ( власників ) до суду не було надано. Також відповідачкою не було спростовано і факт забезпечення квартирою тепловою енергією , або надання даної послуги у кількості або якості яки не відповідають вимогам про відповідні послуги ( не надавалося дефектних актів, скарг на відповідні послуги або звернень щодо ненадання або надання не відповідних послуг ). Також наявність договорів позивача спочатку у 2006 році із ЖБК «Вимпел-8» а потім у 2015 році із самою [PERSON] дає підстави для встановлення судом того факту що сам ЖБК не виготовляє теплову енергію а крім того інших поставщиків теплової енергії до квартири відповідачки не має ( також відсутні докази на спростування вказаних обставин). Враховуючи наведене вище суд вважає доведеним факт того що між [PERSON] та КП « Теплопостачання міста Одеси» виникли правовідносини пов`язані із постачанням житлово-комунальної послуги теплової енергії. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема,\~Законом України від 24 червня 2004 року N 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги"\~(далі - Закон) а в частині належного виконання зобов`язань Цивільним кодексом України ( далі ЦК України). . Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник (частина друга статті 19 Закону). Власником Закон визначає фізичну або юридичну особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону). А споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону). Також статтею першою Закону визначається поняття виконавця як суб`єкта господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, та виробника - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги. Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша\~статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі N 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі N 642/2858/16). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку що у [PERSON] яка отримувала житлово-комунальні послуги з надання теплопостачання ( опалення) у квартиру [ADDRESS] , як у споживача ( власника в розумінні Закону ) виникли зобов`язання по оплаті вказаних послуг у повному обсязі , враховуючи відсутність доказів не надання даних послуг або надання їх у неналежної кількості або якості. Суд критично ставиться до тверджень відповідачки про недоведеність того факту що позивач є виконавцем послуг а вона споживачем. Так , наданий відповідачкою в якості спростування даних обставин договір » договір №4458 від 01.11.2006 року не може бути прийнято судом як належний доказ існуючого договору, так як 17 травня 2015 року загальними зборами кооперативу , як вищім органом керування згідно п. 11.1 Статуту , було змінено порядок надання послуги з теплопостачання шляхом переходу на індивідуальні договори ( платежі), а крім того наявність нових правовідносин щодо постачання теплової енергії підтверджується і наявним Договором від 22.10.2015 про надання послуги з централізованого опалення у квартиру [ADDRESS] , користувачем якої є відповідач [PERSON] із зазначення у договорі опалювальної площі 48,20 кв.м. Відповідно до ст. 29 Закону договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою ( частина перша статті ) ; договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг ( частина третя статті). Таким чином з 2014 року діє положення Закону щодо обов`язкового укладання договору з централізованого опалення між власником квартири ( користувачем) та виконавцем цієї послуги. Відповідно виконавцем послуги з центрального опалення не може бути ЖБК « Вимпел-8» так як положеннями ч.4 ст. 19 Закону визначено що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) якою вказаний кооператив не є. Постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» ( втратила чинність на підставі Постанови КМ\~№ 85 від 02.02.2022) були визначені і підстави стягнення вартості отриманих послуг з централізованого опалення при відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії. Діючими «Правилами користування тепловою енергією» затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 р. № 1198 також визначена можливість розрахунку вартості спожитої теплової енергії при відсутності у споживача засобів обліку теплової енергії. У суду відсутні належні та допустимі докази того що за період з моменту укладення індивідуального договору у 2015 році до 02.02.2022 відповідачем надавались позивачу відомості про наявні показання засобів обліку теплової енергії. Встановлені судом обставини є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача оплати отриманих послуг за централізоване опалення. Одночасно із цим суд враховує факт подання відповідачкою у відзиві заяви про застосування до позовних вимог , пов`язаних із стягненням заборгованості за період з вересня 2016 року по травень 2023 року, строку загальної позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі N 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі N 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі N 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах N 522/2202/15-ц (пункт 61), N 522/2201/15-ц (пункт 62) та N 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі N 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі N 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі N 372/266/15-ц (пункт 51)). Спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачкою наданих позивачем житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії для потреб опалення квартири. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно (частина перша статті 32 Закону). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (пункт 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630, у редакції, що була чинною впродовж періоду до 02.02.2022 року). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята\~статті 261 ЦК України). Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Таким чином , згідно розрахунку заборгованості ( нарахувань та сплат по абоненту ) заборгованість визначена з вересня 2016 року до травня 2023 року, включно. Позов подано 04.09.2023 , тому судом вважається доведеним що позовна давність сплила стосовно вимог які стосуються періоду з вересня 2016 року по вересень 2020 року ( три роки що передували строку подання позову) а тому, суд вважає такими що сплили строки вимоги за вказаний період на суму 23\~998,78 грн. Суд критично ставиться до пояснень представника позивача про те, що строк позовної давності не сплив так як строки позовної давності були продовжені на період карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України)\~установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Законом України від 30\~березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу,\~продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином з 01.07.2023 року строк дії актів про продовження строків позовної давності на період карантину втратили свою чинність. Суд звертає увагу, що законодавець саме продовжив строки позовної давності на період карантину а не призупинив або об`явив про переривання вказаних строків. Саме тому строки позовної давності яки сплили під час дії відповідного карантину були лише продовжені на строк дії цього карантину і вважаються такими що сплили після його закінчення. Таким чином суд приходить до висновку що стягненню, з урахуванням застосування строків позовної давності, підлягає заборгованість за теплову енергію, за період з 01.09.2020 по 31.05.2023, у розмірі 19392,14 грн. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК ). У даному випадку розмір судового збору , сплачений позивачем при подачі позову складає 2 684,00 грн. грн., які, враховуючи факт часткового задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволеним вимогам у розмірі 1\~180,96 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial