Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди та просить стягнути з [PERSON] 650000 грн. на відшкодування моральної шкоди, з Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»» відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 23381 грн. 32 коп, а також судові витрати відповідно до наданих документів. Зазначає, що 18.03.2019 по вул..Янгеля в м.Києві сталася ДТП, а саме, наїзд на позивачку, яка переходила вулицю нерегульованим пішохідним переходом, автомобілем Hyundai IX35, держ.№ [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] .. Вказує, що внаслідок цього вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. Кримінальне провадження щодо відповідача [PERSON] закрито у зв`язку із закінченням строків давності, ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 17 листопада 2022 року, яку залишено у силі ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2023року. При цьому клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, тобто за нереабілітуючою обставиною, було подано стороною захисту, а отже, відповідач [PERSON] погодився із фактами, стосовно обвинувачення у вчиненні ДТП. З посиланням на ч.6 ст.82 ЦПК України зазначає, що факт спричинення шкоди повторному доведенню у цивільному процесі не підлягає. З посиланням на ст. ст. 1166,1187,1167,1194 ЦК України, вказує, що матеріальну шкоду повинен відшкодувати відповідач 2, яким застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача 1 згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/9049583. Вказує, що зверталася із цивільним позовом у кримінальному провадженні, але через закриття цього провадження за зазначеними вище підставами цивільний позов залишено без розгляду, тобто, рішення по суті цивільного позову судом не винесено із незалежних від позивачки причин. Зазначила, що заподіяна у результаті ДТП матеріальна шкода складає: вартість лікування (підтверджена платіжними документами) - 9936 грн; під час ДТП було розбито мобільний телефон (смартфон) SAMSUNG Galaxy J7, вартістю, згідно чеку- 4551 грн. Також пояснила, що відшкодуванню підлягає шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності, а саме для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством, тому, враховуючи кількість днів тимчасової непрацездатності, яка складає 9 днів, тобто 0,3 місяця, сума такої допомоги складає 4173х0,3=1251,9, тобто 1251 грн. 90 коп. Загальний розмір спричиненої матеріальної шкоди складає 15738 грн 90 коп. З урахуванням індексів інфляції на кінець 2019 року сума, яка підлягає відшкодуванню, складала 15990 грн 18 коп, на кінець 2020р. - 16789 грн 69 коп, на кінець 2021р. - 18468 грн 66 коп, на кінець 2022р - 23381 грн 32 коп. Відшкодування зазначеної шкоди підлягає стягненню з відповідача 2 на підставі ст..1194 ЦК України. Зазначає, що окрім матеріальної шкоди заподіяно істотну моральну шкоду. Так, у момент ДТП вона відчула страх за своє життя та сильний стрес. Також у момент ДТП та пізніше, протягом тривалого часу, відчувала фізичний біль та страждання внаслідок отриманих травм, відчувала фізичні незручності. Тривалий час проходила лікування та медичні маніпуляції через необхідність відновлення стану здоров`я. Також внаслідок отриманих тілесних ушкоджень тривалий час була пошкоджена її зовнішність, що також спричинювало додаткові моральні страждання та дискомфорт. Усе це разом вплинуло на загальну якість життя позивачки на тривалий час після ДТП. Моральні страждання посилювалися та поглиблювалися через те, що відповідач 1 фактично вини у спричиненні тілесних ушкоджень не визнавав протягом судового розгляду справи, навіть не вибачився, шкоди не відшкодував, та ніяких кроків до цього не зробив, поводився цинічно, очевидно, вважав, що уникне будь-якої відповідальності, вживав усіх заходів для уникнення кримінальної відповідальності, зокрема, шляхом затягування розгляду справи (зокрема, не з`являвся у судове засідання, тощо). Окрім цього, справа неодноразово відкладалася з інших підстав, але усе це є наслідком дій відповідача 1, вчинення ним ДТП. Таку поведінку відповідача 1 вона розцінює, як знущання, кожен випадок явки у судове засідання, яке у результаті відкладалося, зокрема, через позицію та дії обвинуваченого, спричинювали додаткові моральні страждання. Кожного разу це призводило до погіршення емоційно-психологічного та навіть фізичного самопочуття. Спричинену таким чином моральну шкоду неможливо відшкодувати у матеріальному вимірі, але виплата відшкодування у розмірі 650000 (шістсот п`ятдесят тисяч) гривень частково компенсує ті втрати немайнового характеру та погіршення якості життя, що понесені позивачкою. Щодо витрат на правову допомогу, то, відповідно до укладеного у 2019 році договору про надання правової (правничої) допомоги, позивачкою сплачено 12500 грн (враховуючи кількість судових засідань у справі). Пізніше, у зв`язку зі зміною адвокатом організаційно-правової форми ведення адвокатської діяльності, укладено нову угоду, у якій вказано, що її предметом є ведення, зокрема, справи при відшкодування шкоди внаслідок вказаної у цій позовній заяві ДТП, та що правова допомога надається у межах сплаченого раніше гонорару. За таких умов, при продовженні адвокатом виконання доручення клієнта, сплачені за правову допомогу кошти підлягають індексації відповідно до інфляції, з урахуванням якої сума складе 18569,69 грн, таким чином, передбачувані судові витрати складатимуть 20569 грн 69 коп, остаточний розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню, має бути визначений відповідно до поданих у судове засідання документів. Просить позов задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 13.02.2023 визначено склад суду під головуванням судді Усатової І.А. Ухвалою судді від 20.02.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. 23 лютого 2023 року до суду надійшло клопотання АТ «СГ «ТАС» з відзивом, у якому AT «СГ «ТАС» (приватне), дослідивши отримані документи, не погоджується з вимогами позивача та зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. При укладенні Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AT «СГ «ТАС» (приватне) взяло на себе забов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду, заподіяну ДТП, оскільки у AT «СГ «ТАС» (приватне) не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне забов`язання перед страхувальником у зв`язку з чим п. 3, ч. 1, ст. 268 ЦК України не може бути застосовано. Позивач не є страхувальником, оскільки з ним не був укладений договір страхування. Сплив позовної давності, про застосування як заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зазначили, що ДТП відбулася 18.03.2019, а отже позивач пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Вказали, що для отримання страхового відшкодування, потерпілим особам необхідно звернутися до АТ «СГ «ТАС» (приватне) в передбаченому законодавством порядку із заявою про страхове відшкодування, та надати необхідні документи для визначення розміру шкоди. Позивач не звертався до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування. Таким чином, рішення про виплату страхового не приймалося за відсутністю звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а отже з боку AT «СГ «ТАС» (приватне) відсутній факт порушення прав, свобод та інтересів позивача. Окрім того, спеціальним законодавством встановлений річний термін на отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну та трирічний термін на отримання страхового відшкодування за шкоду, завдану життю та здоров`ю. Виходячи з вищенаведеного, позивач пропустив трирічний термін на звернення із заявою про страхове відшкодування і в силу п. 37.1.4. ст. 37 ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» не має права на отримання страхового відшкодування. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вищевикладеної позиції дотримується Верховний суд в Постанові від 05.06.2018р. по справі № 910/7449/17. Зазначає, що позивач просить стягнути з AT «СГ «ТАС» (приватне) матеріальну шкоду розмірі 4551,00 грн. у зв`язку з пошкодженням телефону. З посиланням на: п. 22.1. ст. 22 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; п. 9, ч. 2. ст.. 7 ЗУ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»: «Проведення оцінки майна є обов`язковим г випадках: визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом»; п. 31.1., ст. 31 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів": «Розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства» вважає цю вимогу безпідставною та необгрунтованою. Також посилається , що позивач вимагає стягнути з AT «СГ «ТАС» (приватне) витрати на лікування в розмірі 9936,00 грн., однак згідно законодавства відшкодуванню страховиком підлягають лише обгрунтовані та документально підтверджених медичним закладом витрати на лікування, після звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування в передбаченому законодавством порядку та в передбачені законодавством строки, а отже позивач безпідставно вимагає стягнути 9936,00 грн. витрат на лікування. Також зазначає, що позивач просить стягнути з AT «СГ «ТАС» (приватне) 1251,90 грн. у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, однак згідно законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності після звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування в передбаченому законодавством порядку та в передбачені законодавством строки, а отже позивач безпідставно просить стягнути 1251,90 грн. у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Позивач не звертався до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Таким чином, рішення про виплату страхового не приймалося за відсутністю звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а отже з боку AT «СГ «ТАС» (приватне) відсутній факт прострочення виплати страхового відшкодування, у зв`язку з чим вимога про стягнення заборгованість з урахуванням індексу інфляції в розмірі 23381,32 грн. за період з 2019р. по 2022р. є безпідставною та необгрунтовано. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до AT «СГ «ТАС» (приватне) в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. 10 травня 2023 року надійшов відзив [PERSON] у якому, ознайомившись з позовною заявою вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню сторона захисту не знайшла підтверджуючих документів, які могли б підтвердити розрахунок моральної шкоди у розмірі 650 000 грн. Більше того, вищезазначена сума не вкладається у поняття «розумності і справедливості». Зазначають, що позовна заява містить лише оціночні судження, щодо поведінки відповідача, такі як «поводився цинічно», «вважав, що уникне будь - якої відповідальності». Однак, позивач не надала жодного доказу, які б підтверджували її психологічний стан, наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події тощо. Просить у позові відмовити. 22 травня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив у якому позивач просить позов задовольнити. 24 травня 2023 року надійшли заперечення на відповідь на відзив подані представником [PERSON] у яких просили у позові відмовити. Ухвалою суду від 26.05.2023 у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди відмовлено. 12 червня 2023 року надійшли додаткові пояснення у справі, подані представником позивача. Ухвалою суду від 10 жовтня 2023 року витребувано від Солом`янського районного суду м. Києва матеріали справи № 760/13001/19 за обвинуваченням [PERSON] . Закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, до судового розгляду по суті . У судовому засідання позивач та представник позивача вимоги підтримали, а представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Встановлено, що 18.03.2019 по вул.. Янгеля у м. Києві сталася ДТП, а саме, наїзд на позивачку, яка переходила вулицю нерегульованим пішохідним переходом, автомобілем Hyundai IX35, держ.№ [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] .. Відомості про вищевказаний факт дорожньо-транспортної пригоди внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження за № 12019100090003022 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. У ході досудового розслідування встановлено, що водій [PERSON] 18.03.2019 приблизно о 16:00 годині, керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме технічно справним автомобілем марки «Hyundai IX 35», д.н.з. [NUMBER] , виїжджаючи з території МТУ КПІ ім.Сікорського на проїзну частину вул.Янгеля, де рух здійснюється по одній смузі руху в напрямку вул. Смоленської та в напрямку проспекту Перемоги в місті Києві, на даному перехресті встановлений нерегульований світлофорним об`єктом пішохідний перехід,оснащений дорожньою розміткою 1.14.3,1.5 та 1.22 ПДР України і встановлений дорожніми знаками 5.35.1,5.35.2 ПДР України, при цьому виїжджаючи на вул. Янгеля, здійснюючи поворот ліворуч в напрямку вул.Смоленської в м. Києві, будучи неуважним, не вірно зреагував на зміну дорожньої обстановки, не надав перевагу у русі пішоходу. Пішохід [PERSON] переходила проїзну частину вул.Янгеля в м. Києві по розмітці 1.14.3 ПДР України, справа наліво відносно руху останнього . Водій [PERSON] під час руху та здійснення повороту ліворуч, грубо порушив п.п. 1.5,2.3 «б», «д»,10.1, 18,1 Правил дорожнього руху України та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження. 3 травня 2019 року обвинувальний акт відносно [PERSON] направлено до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2022 року, яку залишено у силі ухвалою Київського апеляційного суду від 10 січня 2023року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ст.286 ч.1 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно [PERSON] , [INFO] по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України, внесеного до ЄРДР за № 12019100090003022 від 26.03.2019 закрито. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] , Акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» - залишено без розгляду. Також з вищевказаної ухвали вбачається, що під час судового розгляду захисником було заявлено клопотання про звільнення обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності за ст. 286 ч.1 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. У тексті ухвали суд зазначив, що [PERSON] має право на звернення з вказаним позовом у порядку цивільного судочинства. Крім того суд зазначив, що обвинувачений [PERSON] повідомлений про наслідки закриття провадження та згоден з тим, що провадження закривається з нереабілітуючих його підстав. Також в ухвалі суду зазначено, що «статтею 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня про вчинення нею нетяжкого злочину,за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років пройшло три роки . Обвинувачений [PERSON] повідомлений про наслідки закриття провадження та згоден з тим, що провадження закривається з нереабілітуючих його підстав. У даному випадку встановлено, що з моменту 18.03.2019, тобто з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди минуло більше трьох років до дня розгляду провадження, а тому суд не вбачає підстав, які б унеможливлювали б закриття даного провадження. Наразі в матеріалах провадження відсутні офіційні дані про наявність умисного ухилення обвинуваченого від суду з прийняттям судом відповідних ухвал про його розшук, а тому підстав для зупинення строку давності судом не виявлено». Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 23.12.2005 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" зазначено, що "…звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України… Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування." З урахуванням положень п. 2 вищезгаданої постанови для звільнення від кримінальної відповідальності закон вимагає лише згоди обвинуваченого на таку підставу для закриття кримінального провадження. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, суд дійшов висновку про існування причинного зв`язку між шкодою, завданою [PERSON] , і протиправним діянням заподіювача [PERSON] та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не спростовано належними та допустимими доказами факт винуватості у ДТП, що відбулася 18.03.2019. Зібраними доказами у кримінальному провадженні було доведено, що вищевказана ДТП сталася саме з вини [PERSON] . Звільнення останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою обставиною. Позивачка просить стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду у сумі 650000 грн., мотивуючи тим, що момент ДТП вона відчула страх за своє життя та сильний стрес. Також у момент ДТП та пізніше, протягом тривалого часу, відчувала фізичний біль та страждання внаслідок отриманих травм, відчувала фізичні незручності. Тривалий час проходила лікування та медичні маніпуляції через необхідність відновлення стану здоров`я. Також внаслідок отриманих тілесних ушкоджень тривалий час була пошкоджена її зовнішність, що також спричинювало додаткові моральні страждання та дискомфорт. Усе це разом вплинуло на загальну якість життя позивачки на тривалий час після ДТП. Моральні страждання посилювалися та поглиблювалися через те, що відповідач [PERSON] фактично вини у спричиненні тілесних ушкоджень не визнавав протягом судового розгляду справи, навіть не вибачився, шкоди не відшкодував, та ніяких кроків до цього не зробив, поводився цинічно, очевидно, вважав, що уникне будь-якої відповідальності, вживав усіх заходів для уникнення кримінальної відповідальності, зокрема, шляхом затягування розгляду справи (зокрема, не з`являвся у судове засідання, тощо). У статті 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв 'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановахВерховного Суду . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі N 466/8242/18ц (провадженняN 61-943св20) вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Якщо законодавством встановлені межі відшкодування моральної шкоди, суд визначає її розмір з урахуванням цих меж. Визначивши розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними на слідками ". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 25 травня 2022 року у справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22) вказано, що "за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь- яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь- якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди". Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У застосуванні до цієї справи, факт спричинення шкоди, її протиправності, та протиправності дій самого [PERSON] , слід вважати такими, що не підлягають доказуванню у цивільному процесі, відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК. Таким чином, суду необхідно оцінити саме ступінь, характер, глибину та тривалість негативних наслідків немайнового характеру для позивачки. За таких обставин, суд, належним чином перевіривши всі обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині заподіяння моральної шкоди . Суд вважає за необхідне стягнути 40000 грн моральної шкоди з врахуванням обставин справи та моральних страждань позивачки. Посилання, як на джерело додаткових моральних страждань для позивачки, на поведінку відповідача, який, з її точки зору, у скоєному не розкаявся, не лише не вжив заходів до відшкодування шкоди, але навіть не вибачився за вчинене, та взагалі ніяким чином не намагався загладити наслідки та обрав тактику затягування кримінального провадження з метою уникнення кримінальної відповідальності, а саме неодноразово відкладав та переносив судові засідання, у тому числі та передусім через таку тактику захисту, судом до уваги не приймаються, оскільки доказами це не підтверджується. Що стосується стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо в потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду. При вирішенні таких вимог судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/9049583. Згідно до п. 33.1.4., ст. 33 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо- транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо- транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка. Згідно п.35.1., ст.35 ЗУ"Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка мас право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодуванням. Окрім того, згідно п. 37.1.4. ст. 37 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю та життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Відповідач - страхова компанія зазначає, що ДТП відбулася 18.03.2019, а отже позивач пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Вказали, що для отримання страхового відшкодування, потерпілим особам необхідно звернутися до АТ «СГ «ТАС» (приватне) в передбаченому законодавством порядку із заявою про страхове відшкодування, та надати необхідні документи для визначення розміру шкоди та про те, що позивач не зверталася до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування. Таким чином, рішення про виплату страхового не приймалося за відсутністю звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а отже з боку AT «СГ «ТАС» (приватне) відсутній факт порушення прав, свобод та інтересів позивача. А спеціальним законодавством встановлений річний термін на отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну та трирічний термін на отримання страхового відшкодування за шкоду, завдану життю та здоров`ю. На що суд зазначає наступне. У постанові Великої палати Верховного Суду від 11 грудня 2021 року в справі N 465/4287/15 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками апеляційного суду у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що особа не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та зазначає, якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду при цьому послалася на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц, у якій зроблено висновок про необхідність стягнення страхового відшкодування, незважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах річного строку. У справі, що розглядається, встановлено, що страховий випадок (ДТП) стався 18 березня 2019 року, а позов до суду подано 04.06.2019, тобто в межах установленого законом річного строку, що підтверджується матеріалами кримінального провадження. Беручи до уваги ті обставини, що позивачка звернулася до відповідача- страхової компанії із позовною заявою про виплату страхового відшкодування в межах строків, що передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та враховуючи, що кримінальне провадження № 12019100090003022 відносно [PERSON] було закрито ухвалою суду лише 17.11.2022,, відповідно до вимог наведеного нормативно-правового акту, суд вважає, що позивачка використала своє право на звернення до суду та звернулася в строк визначений законом. Що стосується розміру відшкодування суд виходить з доведеності позовних вимог та зазначає, що стягненню підлягає вартість мобільного телефону у сумі 4551 грн та 155 грн витрат на лікування згідно чеку ( а.с 42 та 43) , а саме на купівлю біфрену, в іншій частині витрати на лікування є необґрунтованими, оскільки медична документація, що додана до позову не містить призначень лікарських засобів, що зазначені у чеках як і не містить призначень на проведення обстежень, за які позивачка просить стягнути кошти. Також суд зазначає, що позивачка з посилання на ст. 25 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просить відшкодувати шкоду пов`язану з тимчасовою втратою працездатності для непрацюючої повнолітньої особи у сумі 1251 грн. 90 коп , вказуючи, що кількість днів тимчасової непрацездатності складає 9 днів. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Оскільки позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами підтверджено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачем дана обставина не спростована, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача 1251 грн. 90 коп шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності для непрацюючої повнолітньої особи . Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди позивачці завдано матеріальних збитків у зв`язку із пошкодженням її телефону у сумі 4551 грн , витрат на лікування у сумі 155 грн та відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності у сумі 1251 грн. 90 коп. Також позивачка просить стягнути матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України та зазначає, що вказана шкода визначена на момент ДТП, на що суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За частиною другою цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає позицію позивача щодо того, що нарахування за ст. 625 ЦК України слід проводити з моменту ДТП хибною, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивачкою було, під час розгляду кримінальної справи № 760/13001/19, подано цивільний позов, який , як встановлено вище, залишено без розгляду. З досліджених матеріалів вбачається, що участі страхова компанія у розгляді, як цивільний відповідач, не приймала, відміток про повідомлення її про судові засідання матеріали кримінальної справи не містять, з заявою до страхової компанії про виплату заподіяної шкоди позивачка, як встановлено вище, не зверталася. Не містять матеріали справи і даних про звернення відповідача [PERSON] до страхової компанії з повідомлення про настання страхового випадку, натомість, дана цивільна справа надійшла до суду 13.02.2023 та вже 23.02.2023 до суду подано відзив у якому позовні вимоги страхова компанія не визнала. З урахуванням цього, суд вважає, що саме з цієї дати у АТ «Страхова група «ТАС» настала відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, за прострочення грошового зобов`язання у сумі 5947 грн (4551+1251,50+155) індекс інфляції за період з 23.02.2023 по 21.11.2023 складає 167 ,14 грн, а 3% річних - 133,19 грн., які суд вважає за необхідне стягнути з АТ «Страхова група «ТАС». З врахуванням вищевикладеного позов підлягає частковому задоволенню .

Outcome: partial