Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про виключення запису про батьківство з актового запису про народження дитини. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.07.2021 відкрито провадження по справі. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що [PERSON] [INFO] народила дитину - доньку. Ім`я дитини 24.12.2019 було зареєстровано Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві, як [PERSON] . До актового запису про народження дитини були внесені відомості, відповідно до яких батьком дитини вказаний [PERSON] . Позивач зазначає, що між ним та [PERSON] шлюбних стосунків не було, шлюб не укладався. На підставі наведеного просить суд виключити з актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , відомості про батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2021 по справі була призначена молекулярно-генетична експертиза, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2022 по справі була призначена молекулярно-генетична експертиза, проведення якої доручено експертам Київського міського бюро судово-медичної експертизи. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 24.05.2023 ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2023 змінено та призначено у справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Від Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України до суду 23.10.2023 надійшов висновок експерта № СЕ-19-23/40225-БД. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.10.2023, відновлено провадження по справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні, 13.11.2023 позов підтримав. Просив ухвалити рішення на підставі наявних документів в матеріалах справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання призначене на 13.11.2023 не з`явилась. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Спаський А.Ю. всудовому засіданні, 13.11.2023 заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в повному обсязі, врахувавши висновок експерта. Представник третьої особи - Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, до суду надійшли заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідно до Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] виданого Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [PERSON] народилась [INFO] , актовий запис № 1395. [PERSON] , є мамою дитини [PERSON] . Батьком дитини [PERSON] є [PERSON] . Відповідно до письмових пояснень Заступника начальника Деснянського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №3074/21.5-39 від 13.08.2021, вбачається, що згідно до даних актового запису про народження №1395 від 24.12.2019, складеного Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві на [PERSON] , [INFO] , державна реєстрація народження дитини проведена відповідно до статті 126 СК України, підставою запису відомостей про батька зазначено - «Спільна заява батьків про визнання батьківства від 24.12.2019». Відповідно до Висновку експерта СЕ-19-23/40225-БД від 05.10.2023 молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: [PERSON] [INFO] може бути біологічним батьком [PERSON] [INFO] , біологічною матір`ю якої є [PERSON] [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,99999999%. Будь-яких доказів на спростування висновку експертизи позивачем суду не надано. Стаття 125 СК України передбачає, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (стаття 136 СК України). Згідно з частиною другою статті 136 СК України, у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Згідно з частиною п`ятою статті 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Аналіз положень статті 136 СК України дає підстави для висновку, що в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Однак у будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Відповідно до частини першої статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, №3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 149/2562/18 та від 25 серпня 2020 року № 478/690/18 про те, що «тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження, або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ»; «у разі не доведення відповідачем наявності поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом з дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків її та дитини, надають суду можливість визнати факт, який відповідачем (її представником) заперечується». Зокрема доказів на підтвердження того, що позивач за встановлених у справі обставин в момент реєстрації себе батьком дитини знав, або не міг не знати про таке, матеріали справи не містять, однак достовірно міг знати щодо батьківства у відношенні до дитини [PERSON] лише після проведення та ознайомлення з висновками судової генетичної експертизи ДНК. Отже суд приймає та визнає, що Висновок експерта СЕ-19-23/40225-БД, відповідно до якого підтверджується з ймовірністю на 99,99999999%, що [PERSON] , [INFO] може бути біологічним батьком [PERSON] , [INFO] є переважним та належним і допустимим доказом щодо встановлення батьківства, оскільки не викликає сумнівів щодо правильного використання нормативно-правових актів та інформаційних джерел із застосування Методики проведення молекулярно-генетичних досліджень. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача. Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed