Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

01.08.2023 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом вселення, встановлення порядку користування житлом а вселення, у якому просить: Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона [PERSON] 25.06.1993 року є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Договір дарування від 03.04.2023 року та Витяг за № 327882588 від 03.04.2023 року. У квітні та травні 2023 року вона неодноразово підходила до помешкання та просила відповідачку надати можливість вселитися та проживати в спірному житлі, однак їй жодного разу не відкрили двері. На неодноразові виклики поліції щодо входу в квартиру, їй було повідомлено та роз`яснено, що для вирішення цієї проблеми вона повинна звернутися до суду в цивільно-правовому порядку. Оскільки з моменту набуття права власності на частку квартири, вона не може в неї потрапити, так як з боку відповідачки чиняться перешкоди, тому позивачка звернулась до суду з даним позовом Ухвалою від 01.08.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 02.10.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилась, спрямувала на адресу суду клопотання в якому позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові, не заперечувала щодо винесення заочного рішення Відповідачка в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, про поважність причин неявки суд не повідомила, тому суд вважає за можливе провести судове засідання у її відсутності. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного: Позивачці [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частка квартири за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування частки квартири від 03.04.2023 р., посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1008, що підтверджується копією договору дарування. (А.С. 11-12) Інша 1/2 частка вказаної квартири належить відповідачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 28.03.2023р. державним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Мойсою О.В. за № НСВ 909404 та зареєстрованого в реєстрі за № 352 Козелецької районної державної нотаріальної контори, що підтверджується витягом із державного реєстру речових прав № 338461220 від 08.07.2023 року. (а.с. 16-17) Згідно з технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з двох кімнат, у тому числі: 1-а кімната - 15,0 кв.м., 2-а кімната - 11,8 кв.м., кухня - 7,8 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м., ванна кімната - 2,7 кв.м., коридор - 11,2 кв.м., комора - 0,9 кв. м. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на те, що не може знайти з відповідачкою порозуміння щодо користування спільною квартирою, і як наслідок не може вільно нею користуватись. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Крім того, у статті 150 ЖК України, зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ст. 358 ч.1 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється за їх згодою. Співвласники у відповідності до вимог ст.358 ЦК України можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності . У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, оскільки співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17.02.2016 р. в справі № 6-1500цс15, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Згідно з п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 постанови № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Стороною відповідачки на спростування вказаних обставин жодного доказу суду надано не було. Оскільки судом встановлено, що відповідачка чинить позивачці перешкоди у користуванні належною їй часткою власності у квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що порушені права позивача підлягають поновленню, шляхом вселення її до спірної квартири та усунення перешкод у користуванні нею , зокрема наданням ключів від вхідних дверей та коридору. З наведеного слідує, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved