Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовною заявою, якою просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Заявою-договором №2021/І_С/023-005398 від 21.09.2021 року в розмірі 6587, 17 грн та судові витрати. В обґрунтування вимог вказано, що 09.12.2014 року в газеті «Урядовий кур`єр» №229, відповідно до ст. 641 ЦК України, була розміщена публічна пропозиція АБ «Укргазбанк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (Публічна пропозиція) з метою надання банківських послуг, умови і правила надання яких визначені у Договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Дана публічна пропозиція набрала чинності з дати її публікації у газеті «Урядовий кур`єр» та діє до дати оприлюднення заяви про її відкликання. Таким чином, банк, діючи на підставі статей 641, 644 ЦК України, взяв на себе зобов`язання перед фізичними особами, які її приймуть (акцептують), надавати банківські послуги в порядку та на умовах, передбачених договором. 21.09.2021 року [PERSON] , будучи клієнтом банку за Заявою-Договором №2021/І_С/023-005398, уклав з АБ «Укргазбанк» кредитний договір у формі овердрафту за програмою кредитування «ЕКО кредитка», відповідно до якого встановлена орієнтовна сума кредиту - до 10 000, 00 грн. та можлива сума кредиту до 300 000, 00 грн строком на 12 місяців з встановленням річної процентної ставки за користування кредитом в розмірі 39,0 % річних та процентної ставки на прострочену заборгованість в розмірі 48,0 % річних. Станом на день подачі позову за відповідачем обліковується заборгованість в загальному розмірі 6587, 17 грн, з яких 4979, 60 грн - прострочена заборгованість за кредитом та 1607, 57 грн - прострочена заборгованість по процентам. Вимога про дострокове повернення кредиту від 01.09.2022 року № 129/18516/2022 зі сторони відповідача залишена без відповіді та задоволення. Ухвалою від 25.09.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 36). Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, однак документи повернулися до суду не врученими адресату за закінченням терміну зберігання. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 21.09.2021 року [PERSON] підписав Заяву-Договір №2021/І_С/023-005398 (договір карткового рахунку), згідно якої Банк встановив на картковому рахунку клієнта ліміт дозволеного овердрафту, в сумі 300 000,00 грн, процентна ставка за користування дозволеним овердрафтом в межах ліміту встановлена на рівні 39,00% річних, процентна ставка на прострочену заборгованість встановлена на рівні 39 % (на період карантину) та далі 48,00% річних (а.с. 15-17). Строк дії договору - з 12 місяців (п. 4.1 договору). 21.09.2021 року позивач отримав кредитну картку АТ «Укргазбанк» (а.с. 17). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №2021/І_С/023-005398 від 21.09.2021 року, станом на 20.03.2023 року утворилась заборгованість у розмірі 6587, 17 грн, з яких 4979, 60 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 1607, 57 грн - прострочена заборгованість за процентами (а.с. 25). Відповідач користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою з особового рахунку останньої за період з 21.09.2021 року по 20.03.2023 року (а.с. 23-24). Таким чином, відповідач належним чином не виконав узяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Позивач звертався 01.09.2022 року до відповідача з письмовою вимогою № 129/18516/2022 про дострокове повернення кредиту, однак станом на момент звернення до суду з позовною заявою відповідачем не надано доказів про виконання взятих на себе зобов`язань (а.с. 21). Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610\~ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно Заяви-Договору №2021/І_С/023-005398 від 21.09.2021 року, встановлено, що сторони погодили строк кредитування на 12 місяців, тобто до 21.09.2022 року включно (п. 4.1. договору). Разом з тим, п. 2.2 Правил надання банківських послуг за кредитними картками Банку визначено, що строк дії дозволеного овердтрафту є доступність кредитних коштів станом на наступний банківський день після настання строку закінчення дії ліміту дозволеного овердтрафту. Однак, ні Заявою-Договором, ні Правилами надання банківських послуг за кредитними картками Банку, ні паспортом споживчого кредиту за програмою/продуктом, підписаного сторонами 21.09.2023 року, не встановлено порядку нарахування відсотків та строку користування кредитними коштами після настання строку закінчення дії ліміту дозволеного овердтрафту. В той же час встановлено, що в період з 21.09.2022 року по час звернення позивача до суду з даним позовом останнім не нараховувалась заборгованість по платежам за ст. 625 ЦК України, а також за самим кредитним договором. Відповідачем допущено порушення виконання умов договору, відповідач взяті на себе зобов`язання згідно укладеного договору в строк не виконав, тому підлягає до стягнення заборгованість в загальному розмірі 6587, 17 грн, з яких 4979, 60 грн - прострочена заборгованість за кредитом та 1607, 57 грн - прострочена заборгованість по процентам. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Беручи до уваги, що відповідачем допущено порушення та не виконано взяті на себе зобов`язання згідно укладеного договору, заборгованість за договором не погашено, що призвело до утворення заборгованості та порушення майнових прав та інтересів позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх задоволення в частині стягнення заборгованості в загальному розмірі 6587, 17 грн, з яких 4979, 60 грн - прострочена заборгованість за кредитом та 1607, 57 грн - прострочена заборгованість по процентам. Крім того, на підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в сумі 2684, 00 грн.

Outcome: approved