Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту реєстрації 03 жовтня 1981 року Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Одеси, актовий запис № 943, шлюбу між [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] , та, [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог вказала, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] , [INFO] . Шлюб зареєстровний 03.10.1981 року Малиновським відділом РАЦСа м. Одеси, актовий запис № 943. Документи того періоду видавалися на російській мові. Прізвище чоловіка зазначалося, як « [PERSON] ». Після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище російською « [PERSON] ». Від шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Заявник наголошує, що під час перекладу паспорту чоловіка була допущена помилка в написанні його прізвища - зазначено - « [PERSON] ». Їй та сину виданий паспорти з прізвищами « [PERSON] », « [PERSON] ». У зв`язку зі смертю чоловіка відкрилась спадщина на належне йому майно. У передбачений законом строк заявниця звернулася до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Селезньової В.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. Однак, листом від 19.07.2023 року приватний нотаріус роз`яснила, що існують розбіжності в написанні прізвища заяниці « [PERSON] » та прізвища чоловіка « [PERSON] », а у свідоцтві про укладання шлюбу, складеного російською мовою, зазначено прізвище громадянина, який укладає шлюб, як « [PERSON] », та після укладання шлюбу були присвоєні прізвища: чоловікові « [PERSON] », та дружині « [PERSON] ». Приватний нотаріус запропонувала звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин. 25.04.2023 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського районного нотаріального округу Одеської області Селезньової В.А. із заявою про прийняття спадщини. Листом приватного нотаріуса від 19.07.2023 року за № 66/02-14 роз`яснено, що існують розбіжності в написанні прізвища заявниці « [PERSON] » та прізвища чоловіка « [PERSON] », а у свідоцтві про укладання шлюбу, складеного російською мовою, зазначено прізвище громадянина, який укладає шлюб, як « [PERSON] », та після укладання шлюбу були присвоєні прізвища: чоловікові « [PERSON] », та дружині « [PERSON] ». Заявниці було запропоновано звернутися до суду для встановлення факту родинних відносин. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 03.10.1981 року, складеного на російській мові між « [PERSON] », [INFO] , та « [PERSON] », [INFO] укладено шлюб, зареєстрований 03.10.1981 року Малиновським відділом РАЦСа м. Одеси, актовий запис № 943. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». В період шлюбу у них народився спільний син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 29.03.1982 року Київським відділом РАЦС м. Одеси. Прізвище сина у свідоцтві викладено російською « [PERSON] ». Згідно паспорта громадянина України, виданого 24.11.2017 року, органом 5114, прізвище заявниці - « [PERSON] ». Згідно паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , виданого 06.10.1998 року Київським РВ УМВС України в Одеській області прізвище сина - « [PERSON] ». Витяг № 00040680230 від 25.07.2023 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя підтверджує актовий запис про шлюб № 943 від 03.10.1981 року. Прізвище чоловіка зазначено - « [PERSON] » з однією -н-. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 п. 5 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правилами п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, реєстрації шлюбу. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 10 цієї постанови Пленуму передбачено, що із заявами про встановлення факту реєстрації шлюбу може звернутися подружжя або кожен з них. Якщо заяву подано лише одним з подружжя, другий з них притягається до участі у справі як заінтересована особа; - відповідно до ст.6 Кодексу про шлюб та сім`ю України вчинені до утворення або відновлення органів реєстрації актів громадянського стану релігійні обряди і одержані на їх посвідчення документи про народження, укладення шлюбу, розірвання шлюбу і смерть прирівнюються до актових записів, вчинених у державних органах реєстрації актів громадянського стану; - суддя не вправі відмовити у прийнятті заяви, а суд - закрити провадження у справі з тих підстав, що органами реєстрації актів громадянського стану відмовлено у відновленні запису про реєстрацію акту у зв`язку з відсутністю даного запису у книгах реєстрації відповідних записів, що збереглись. В листі Верховного суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року зазначено, що дружина чи чоловік також мають право на спадкування у разі смерті одного з подружжя, однак такі члени сім`ї не перебувають у кровному спорідненні. Встановлення факту родинних відносин між такими особами чинним законодавством не передбачено. Для них може мати правове значення встановлення факту реєстрації шлюбу чи факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у відповідних випадках. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 липня 2018 року у справі №737/120/18 про те, що в порядку окремого провадження може бути встановлений факт родинних відносин лише між кровно спорідненими родичами, а не між чоловіком та дружиною. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України». Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Вивчивши матеріали справи, дослідивши копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , беручи до уваги, те, що встановлення факту реєстрації шлюбу має для заявниці юридичне значення, оскільки безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема, надасть можливість отримати свідоцтво про право на спадщину після померлого чоловіка, встановлення вказаного факту в позасудовому порядку за вищевказаних обставин неможливе, а тому суд дійшов висновку, що досліджені докази підтверджують факт реєстрації 03 жовтня 1981 року шлюбу між [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] , та, [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved