Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

24.07.2023 позивач звернулася до суду з даним позовом, у якому просить скасувати арешт арешт на квартиру [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 3228181 від 19.05.2006 р. Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення ДВС Ленінського району м. Харкова від 12.05.2006 за № 12612. В обґрунтування позову вказала, що їй на підставі Договору купівлі-продажу від 10.08.2001 року належить квартира, розташована у [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що в будинок, у якому розташована належна позивачу квартира було влучання ракети, внаслідок чого квартира №80 зазнала руйнувань, тому позивач для внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та в подальшому отримання компенсації, звернулася з заявою № 55402295 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради. В процесі розгляду заяви, були проведені консолідовані пошуки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено наявність інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 3228000 на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим 23.05.2023 року позивачу було повідомлено про прийняття рішення про зупинення розгляду її заяви. Через веб-сайт ТОВ « ВКУРСІ АГРО» позивач отримала Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна шодо об`єкта нерухомого майна, з якої вбачається, що на все належне їй майно був накдалений арешт у травні 2006 року- Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення 12612. 12.05.2005 ДВС Ленінського району м. Харкова. З листа Державної виконавчої служби у Ленінському районі м. Харкова 2006 року № 12012 вбачається, що Державна виконавча служба у Ленінському районі м. Харкова направила копії постанов про арешт майна боржника « [PERSON] », в той час, як прізвище позивача « [PERSON] », у повідомленні про накладення заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, прізвище фізичної особи також вказано» [PERSON] ». 26.05.2023 позивач звернулася до Холодногірсько-Новобоварського відділу Державної виконавчої служби із заявою про зняття арешту з належного мені майна та 09.05.2023 року отримала відповідь за № 12612/23, у якій зазначалося, що реєстраційний номер обтяження 3228200 внесеного на підставі повідомлення ДВС Ленінського району м. Харкова № 12612 від 12.05.2006 року та інформації щодо виконавчого провадження за № 122612 у системі не обліковується. Також у відповіді зазначено, що відповідно до частини 2 розділу ХІ Наказу Міністерства України № 1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Таким чином, на даний час оригінал виконавчого Провадження знищено та в архіві відділу не зберігається. Позивач 19.06.2023 року звернулася з заявою до ГУ ДПС Харківської області відносно інформації щодо відсутності у неї заборгованості зі сплати податків, зборів та платежів, та отримала відповідь, що станом на 20.06.2023 року податковий борг за нею- відсутній. Таким чином, позивач не знає підстав накладення арешту на її майно, проте його існування позбавляє її можливості розпоряджатися своїм майном, що порушує її законні права як власника майна у зв`язк' з чим позивач звернулась до суду. Ухвалою суду від 31.07.2023 судом було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 18.09.2023 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що виконавче провадження за № 12612 у системі не обліковується відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень та на даний час знищене. Виключний перелік підстав для зняття арешту з майна визначений у п.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». У всіх інших випадках арешт майна може бути знятий лише за рішенням суду. Позивачка в судове засідання надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у візиві на позов просив розгяладти справу без участі представника виконавчої служби, в задоволенні позову просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира, розташована у [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 10.08.2001 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.05.2023. Для внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та в подальшому отримання компенсації у зв*язку із пошкодженням квартири внаслідок ракетного удару, позивач звернулася з заявою № 55402295 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради. В процесі розгляду заяви, були проведені консолідовані пошуки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено наявність інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 3228000 на квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з чим рішенням № 67708618 від 23.05.2023 року зупиненений розгляд заяви позивача. Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення ДВС Ленінського району м. Харкова від 12.05.2006 за № 12612 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 3228181 від 19.05.2006 р. Згідно відповіді Холодногірсько-Новобоварського відділу Державної виконавчої служби у місті Харкові від 09.05.2023 № 12612/23 згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Ресстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного рестру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`скта на майно [PERSON] , а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] , накладено арешт нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження 3228200 внесеного на підставі повідомлення ДВС Ленінського району м. Харкова N° 12612 від 12.05.2006. Дослідивши інформацію з Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, інформації, щодо виконавчого провадження за №12612 у системі не обліковується. Відповідно до частини 2 розділу ХІ Наказу Міністерства України № 1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки. Таким чином, на даний час оригінал виконавчого Провадження знищено та в архіві відділу не зберігається. Згідно відповіді Головного управління ДПС у Харківській області за [PERSON] станом на 20.06.2023 податковий борг відсутній. Частина 1 ст.52 Закону України від 21.04.1999 року № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно із ч.1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч.6 статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови. Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Частиною 5 статті 28 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові. Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 року №1404 «Про виконавче провадження». Згідно із ч.1 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. В частині 2 цієї ж статті зазначено якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні вимоги містяться в статті 40 Закону України « Про виконавче провадження» у редакції, чинній на теперішній час. Положеннями ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року. Судом встановлено, що виконавче провадження було завершено і знищено державною виконавчою службою. Таким чином, аналізуючи наведені вище доводи та норми законодавства, арешт з майна позивача підлягав зняттю державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження, однак цього зроблено не було. Вище викладені висновки й міркування відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що викладена у постанові від 27.03.2020 р. по справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18). Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 263 ЦПК України враховується судом під час розгляду справи. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності відкритого виконавчого провадження, у межах якого було накладено арешт на нерухоме майно, яке належить Позивачу. Таким чином, наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права Позивача щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності. Доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують указаних висновків суду. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого останній позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі вище наведеного та

Outcome: approved