Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позивач звернулась до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача, [PERSON] , на її користь грошові кошти у розмірі 597 264 грн 00 коп грн. за недійсним договором купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 27 січня 2020 року. Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2022 року по цивільній справі №336/6023/20 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] до [PERSON] , визнано за нею право власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] визнано, що договір купівлі-продажу квартири № Н-2893 від 24.12.2001 року укладений на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» між [PERSON] та [PERSON] , є нікчемним, витребувано цю квартиру у позивача на користь [PERSON] . Постановою Запорізького апеляційного суду від 11.07.2023 року зазначене рішення залишено без змін. Приймаючи до уваги, що постанова апеляційної інстанції набула законної сили в цей же день позивач звернулась до суду за захистом свого права на повернення грошових коштів, переданих за недійсним договором зі стягненням витрат добросовісного набувача на утримання майна відповідно до ч.4 ст.390ЦК. Наслідки недійсного правочину судом при розгляді цивільної справи 336/6023/20 не застосовувались. З огляду на те, що оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири був визнаний недійсним, то є підстави для стягнення на її користь сплачених нею на виконання зазначеного договору грошових коштів у розмірі 597 264 грн. 00 коп. ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ. Позивач у судове засідання не з?явилась, її інтереси представляла адвокат Трачук Н.І. Остання подала заяву про розгляд справи без участі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням в матеріалах справи, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв клопотань на адресу суду не надходило. Крім того, відповідач не скористався своїм правом надати відзив на позовну заяву. Третя особа у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2023 цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення коштів одержаних за недійсним правочином, направлено за підсудністю до Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 16.08.2023 забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме\~майно, яке належить [PERSON] (іпн [NUMBER] ), який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в межах ціни позову 597264, 00 грн. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01.09.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. ІV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2022 року по справі № 336/6023/20, яке Постановою Запорізького апеляційного суду від 11.07.2023 року залишено без змін, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка сталася [INFO] (5). Встановлено, що договір купівлі-продажу квартири № Н-2893 від 24.12.2001 року квартири [ADDRESS] , укладений на Запорізькій товарній біржі «Торг-Інвест» між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] , - з іншого, - є нікчемним. Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішенням встановлено також наступні обставини: Відчуження спірного майна за нікчемними правочинами потягло за собою можливість його подальшого відчуження на підставі договорів купівлі-продажу від 27.01.2020 року, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 380000 грн. Як вбачається із Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості, а саме 2-кімнатної квартири загальною площею 44,36 кв.м. житловою площею 29,4 кв.м., на 2-поверху 5-поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , складеного ФОП [PERSON] , станом на 14.07.2023 року вартість квартири відповідно до висновку про ринкову вартість складає 597 264 грн. 00 коп. ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" від 06.11.2009 року № 9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за яким відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Абзацом 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, може бути заявлено як однією із сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Пунктом 7 зазначеної Постанови передбачено, що, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до вимог статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан. З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину. Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Відповідно до п.п.3,4 ст.390 ЦК добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Тлумачення частини третьої статті 390 ЦК Українидає підстави дійти висновку, що витрати, про які вказується у цій частині по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими добросовісним або недобросовісним набувачем (володільцем). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають». Застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-389цс16, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц, провадження № 61-31110св18. Як встановлено судом, спірна квартира була придбана позивачем у січні 2020 року за 380000 грн, і після цього позивачем було виконано її капітальний ремонт. Станом на теперішній час вартість квартири відповідно до висновку про ринкову вартість складає 597 264 грн 00 коп, що підтверджується звітом про оцінку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що: «з урахуванням приписів частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України кінцеві набувачі, які не заявили зустрічні позови у справі № 367/2022/15-ц, можуть заявити до власника земельних ділянок позов про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належить право на їх повернення, необхідних витрат на утримання та збереження витребуваних земельних ділянок, а у разі здійснення поліпшень цих ділянок, які не можна відокремити від них без завдання їм шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельних ділянок. Крім того, кінцеві набувачі, із власності яких витребовуються земельні ділянки, також не позбавлені можливості відновити їхні права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких вони придбали ці ділянки, про відшкодування збитків». Аналогічні роз`яснення, але з приводу нежитлового приміщення викладено у Постанові ВС від 25 травня 2020 року по справі № 199/2924/17 (провадження № 61-43314св18). Статтею 661 ЦК передбачено, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. 2. Правочин щодо звільнення продавця від відповідальності або щодо її обмеження у разі витребування товару у покупця третьою особою є нікчемним. Відповідно до ст. 658 ЦК право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Яке слідує із зазначеного вище рішення суду по справі №336/6023/20 відповідачу було достовірно відомо, що предмет договору спірна квартира йому не належить, він не є її власником, а значить і права відчужувати у нього не було. За викладених обставин позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування збитків коштів у розмірі 597 264,00 грн., згідно укладеного між сторонами договору купівлі-продажу квартири та звіту про оцінку, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позов задоволено з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 6788,00 грн, що складається із судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви у розмірі 5983,00 грн та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 805,00 грн.

Outcome: approved