Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач АТ «УКРСИББАНК» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 20.02.2007 між АТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11119436000, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти (кредит) в розмірі 55 102 дол. США, при цьому відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором строком виконання не пізніше 20.02.2028. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та процентів за користування ним виникла кредитна заборгованість. У зв`язку з зазначеним, банк звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 38 619,16 дол. США, що за курсом НБУ станом на 29.11.2013 становить 308 682,96 грн., з яких: 35 424,21 дол. США (за курсом НБУ станом на 29.11.2013 становить 283 145,71 грн., 3 193,11 дол. США (за курсом НБУ станом на 29.11.2013 становить 25 522,53 грн., 1,84 дол. США (за курсом НБУ станом на 29.11.2013 становить 14,72 грн.). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2014 по справі № 754/4508/14 встановлено факт надання кредитних коштів у сумі 55 102 дол. США, невиконання кредитних зобов`язань постачальником, позовні вимоги задоволено та стягнуто з [PERSON] заборговансіть за вказаним кредитним договором в сумі 308 682,96 грн. та судовий збір в розмірі 3 086,83 грн. На виконання рішення суду 19.09.2019 надійшли кошти у національній валюті, які було конвертовано у валюту договору та здійснено погашення заборгованості у розмірі 12 512,56 дол. США, однак станом на 08.12.2021 в залишку є непогашена заборгованість у розмірі 26 104,76 дол. США. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України позивач, користуючись правом вимоги, просить стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 2 612,71 дол. США за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 20.02.2007. Відповідач [PERSON] скористався правом подачі відзиву, в якому вказує, що 19.09.2019 ним були повністю виконані обов`язки по кредитному договору №11119436000 та сплачена заборгованість у сумі 308 682,96 грн., а виконавче провадження було закінчено, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Зазначене підтверджується відповідними платіжними документами, а також постановою про закінчення виконавчого провадження. Тому твердження позивача про неповне погашення кредиту через конвертацію в валюту по іншому курсу отриманих в судовому рішенні коштів, є безпідставними. Відповідач звертає увагу також на те, що позивач не надав належним чином оформлених наступних документів: документ, що підтверджує факт видачі кредиту у відповідній валюті та сумі та документ про заборгованість за кредитом на дату подання позову. На підставі вказаного, відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 18.10.2023 до суду від представника АТ «Укрсиббанк» - адвоката Шевчука С.В. надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача не погоджується із викладеними запереченнями та доводами відповідача, при цьому зазначають, що відповідач помилково вказує на те, що кредитор визначив суму заборгованості у національній валюті, яка стягнута рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2014, тоді як за умовами кредитного договору відповідач взяв на себе зобов`язання, в тому числі щодо сплати процентів в іноземній валюті. Тому стягнення заборгованості за процентами слід визначити в іноземній валюті та задовольнити позовні вимоги позивача. 13.01.2022 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Ухвалою суду від 20.04.2022 відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про залученя до участі у справі третіх осіб. 30.06.2022 ухвалою суду постановлено подовжити строк для розгляду справи на 90 днів з дня її винесення. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 листопада 2022 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ «УКРСИББАНК» 3 % річних в сумі 2 612,71 дол. США за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 11119436000 від 20.02.2007 та витрати по сплаті судвоого збору у розмірі 2 481 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2023 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.11.2022 скасовано. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду клопотання про розгляд справи в їх відсутність. В попередніх засіданнях підтримував відзив та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини. 28 травня 2014 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва позов АТ «УКРСИББАНК» задоволено, стягнуто з [PERSON] на корсить АТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 308 682,96 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 086,83 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року (а.с.23) було встановлено, що 20 лютого 2007 року АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредит, у відповідності до якого Банк зобовязувався надати позичальнику коедитні кошти у розмірі 55 102 дол. США, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути кредитні кошти та сплатити плату за кредит. Станом на 29.11.2013 перед відповідачем існувала заборгованість у сумі 308 682,96 грн. Як встановлено було у судовому засіданні, відповідач [PERSON] умови кредитного договору в повному обсязі не виконав, кредит не виплатив, відсотки за користування кредитом не сплатив, тому позовні вимоги підлягали задоволенню у повному обсязі. Зазначеним вище рішенням стягнуто саме суму у розмірі 308 682,96 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В подальшому, до суду звернувся представник ПАТ "УкрСиббанк" з заявою про виправлення помилки у рішенні та виконавчому листі, зазначивши, що у рішенні суду невірно зазначено суму стягнення боргу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року заяву представника ПАТ "УкрСиббанк" задоволено, виправлено описку ві рішенні суду від 28 травня 2014 року та увиконавчому листі, зазначивши правильно суму стягнення - 38 619,16 дол. США, що за курсом НБУ станом на 29.11.2013 становить 308 682,96 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року сксовано і напавлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У мотивувальній частині рішення зазначено, що у мотивувальній частині заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року суд встановив наявність заборгованості у відповідача перед банком у розмірі 308 682 грн. 96 коп та відповідно зазначив цю суму у резолютивній частині рішення. Висновок суду щодо наявності підстав для вмправленн описки у судовому рішенні та, відповілно, у івикрнавчому исті, шляхом зазначення суми у доларах, з визначенням еквівалена у гривнях, є помилковим, оскільки фактично змінює зміст судового рішення та збільшує обсяг грошового зобов`язання відповідача. Колегія суддів вважає, що у даному випадку позивач повинен був вирішити таке питання шляхом подання апеляційної скарги на зазначене рішення суду, оскільки судом фактично не було задоволено його позовні вимоги у повному обсязі. На підставі виконавчого листа, виданого в межах справи № 754/4508/14 були відкритті виконавчі провадження, а саме: виконавче провадження №50123875 від 18.02.2016 та виконавче провадження № [NUMBER] від 10.11.2014. Позивач зазначає про те, що 19.09.2019 ним були повністю виконані обов`язки по кредитному договору №11119436000, та сплачена заборгованість у сумі 308 682,96 грн., а виконавче провадження було закінчено, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 20 вересня 2019 року постановою старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ виконавче провадження з примусового виконання про стягнення з [PERSON] на користь ПАт "УкрСиббанк" коштів у розмірі 311 769,79 грн. - закінчено. Борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені в повному обсязі. Відповідач заборгованість за Кредитним договором погасив, зобов`язання за Кредитним договором виконав. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Згідно ст.192 ч.1 ЦК України, законним платіжним засобом на території України є національна грошова одиниця - гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2014 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від 20.02.2007, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 308,682,96 грн. є повним розміром заборгованості. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 травня 2014 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало чинності і виконано відповідачем у повному обсязі 19 вересня 2019 року. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц). Крім того, на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення з [PERSON] трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, позивачем у якості письмових доказів надані копії: кредитного договору № 11119436000 від 20.02.2007, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] ; рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2014 у справі № 7754/4508/14. Позивач просить стягнути у відповідності до ст. 625 ЦК україни 3 % річних саме з суми заборгованості по кредиту 38 617,32 дол. США за період: - з 05 січня 2019 року по 18 вересня 2019 року, виходячи з суми заборгованості по кредиту 38 617,32 дол. США ; - з 19 вересня 2019 року по 05 січня 2022 року, виходячи з суми заборгованості 26 104,76 дол. США. Зокрема, на підтвердження розрахунку суми заборгованості позивач надає довідку - розрахунок заборгованості по кредитному договору (а.с.24-28), підписану представником АТ "УкрСиббанк" В. Останковою, однак за довіреністю АТ "УкрСиббанк" уповноважив адвоката В. Останкову представляти інтереси Банку в усіх судах - усіма правами, що надані позивачу, відповідачу, потерпілому, третій особі та, зокрема, саме завіряти власним підписом копії документів (п.1.7 Довіреності), а не надавати довідку - розрахунок за власним підписом. Тобто, позивачем не було надано належним чином оформлених у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» документів, що підтверджують факт видачі кредиту у відповідній валюті та сумі, документів про заборгованість за кредитом на дату подання позову. Отже, суд має надавати оцінку фактам наявності чи відсутності боргу у зобов`язанні та його розміру виключно за наявності спору між учасниками такого зобов`язання та за відповідними доказами - первинними документами бухгалтерського обліку документами. Враховуючи наведене, правові підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Окремо слід зазначити, що в аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту слід зауважити, що згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом спосіб охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Так, законом (ст. 16 ЦК України) передбачені способи захисту прав: Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином, вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який, є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19). Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договорам, ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний, позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотний (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Ооrаn V. Ігеіапсі)). Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його, продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Кисіїа V. Роїапа)). Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного, відшкодування. У рішенні від 05.04.2005 у справі «Афанасьев проти України» ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом про визначення розміру заборгованості відповідача [PERSON] перед ним за Кредитним договором, при цьому позивач не зазначає конкретно яке право та якими діями відповідача було порушено. В свою чергу такий спосіб захисту як визначення судом розміру заборгованості за зобов`язанням не передбачений Законом. Жодних належних та допустимих доказів порушення прав позивача відповідачем не надано. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в силу ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено належними та достатніми доказами розмір нарахованої суми заборгованості у розмірі 2 612,71 доларів США, а відтак розрахунок заборгованості за кредитом [PERSON] на 08.12.2021 судом не приймається до уваги, як належний доказ, а вимога щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 2 612,17 доларів США є необґрунтованою, а тому слід відмовити в задоволенні позову за недоведеністю. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в силу ст. 12, 81 ЦПК України не було доведено належними та достатніми доказами розмір нарахованої суми заборгованості, а тому суд вважає, що в задоволенні позову в слід відмовити за недоведеністю. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed