Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі Договору дарування та Договору довічного утримання, в якій зареєстровані та проживають відповідач її рідний брат та її мати. Відповідач офіційно не працевлаштований, веде антигромадський спосіб життя, псує їхнє майно, часто влаштовує сварки, з приводу чого були неодноразові звернення до полиці. Він майже постійно позивача з мамою ображає, знущається над ними, часто обзиває нецензурними словами, веде себе вкрай аґресивно, постійно погрожує. Також відповідач жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їм значних матеріальних збитків. До того ж відповідач отримує досить не погану за розміром пенсію по інвалідності. Наявність інвалідності не заважає йому незаконно, без належного оформлення, таксувати на власному автомобілі, не сплачуючи податків, не проходячи медичних оглядів, технічних оглядів транспортного засобу і таке інше. Також наявність інвалідності не заважає йому знущатися та глумитися над двома жінками. Позивач у судовому засіданні пояснила суду, що вона є власником квартири, де зареєстрований та проживає її брат, відповідач по справі [PERSON] , з яким проживати неможливо, так як останній регулярно скандалить, створює неможливу обстановку тому вона боїться за своє життя. Представник позивача у судовому засіданні адвокат Орел В.В. підтвердив позицію позивача та пояснив суду, що відповідач не є власником житла, в якому проживає, та створює неможливі умови спільного проживання з позивачем, скандалить, проявляє агресивність. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши суду, що в даній квартирі він проживає з народження, те, що сестра є її власником, йому відомо, з приводу сварок та скандалів - це неправда. Представник відповідача у судовому засіданні адвокат Суховецька О.В. підтримала позицію відповідача, посилаючись на те, що позов нічим не підтверджений та в його задоволені необхідно відмовити. Також в ході судового розгляду судом були допитані свідки [PERSON] - сусідка сторін та [PERSON] - колега по роботі позивача. [PERSON] підтвердила факт конфліктів між сторонами по причині паління та неучасті в комунальних витратах відповідача. [PERSON] була очевидцем конфлікту, коли [PERSON] кричав та штовхнув позивача, остання просила її не вмішуватись. Вислухавши учасників судового розгляду, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] : частина на підставі Договору дарування частки квартири від 31.01.2019 та частини на підставі Договору довічного утримання від 18.06.2007 (а.с. 12, 133). Згідно довідки Відділу реєстрації місця проживання Чугуївської міської ради від 10.02.2021, у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] (а.с. 18). Позивачем надані докази щодо звернень до органів поліції позивача та її матері [PERSON] з приводу протиправної поведінки [PERSON] - протягом 2013-2021 років 10 звернень (а.с. 16). Також у повідомленні начальника Чугуївського РУП вказано, що [PERSON] перебуває на обліку за категорією «кривдник» і до ЖРДР під № 12021220440000276 від 02.02.2021 внесені відомості за ч. 1 ст. 122 КК України за зверненням [PERSON] про те, що її брат [PERSON] б`є матір (а.с. 17). Відповідачем наданий талон-повідомлення ЄО № 436 від 14.01.2022 Чугуївського РУП, згідно якого 14.01.2022 о 16.18 год. надійшла заява [PERSON] про те, що його сестра [PERSON] за місцем фактично проживання провокує його на сварки, а потім телефонує до служби «102» (а.с. 139). Однак суд приймає до уваги те, що дана заява була подана під час розгляду справи. Також позивач у судовому засіданні вказувала, що жодної участі відповідач в утриманні квартири не приймає, комунальні платежі не сплачує, хоча отримує пенсію та працює, що не заперечується відповідачем, який надав копію пенсійного посвідчення (а.с. 140). Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Житловим кодексом Української РСР (далі ЖК УРСР). Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Гарантування кожному права на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 8 якої визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У спірних правовідносинах в цій справі права позивача як власника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), наведені такі правові висновки. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто, Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 55 Конституції України, гарантує кожному право захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань. Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлення права власності або обмежена у його здійсненні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 328 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 638/13030/13 від 25 липня 2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правовий висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Частиною першою статті 383 та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В розумінні вищевказаних положень закону, а також статті 98 ЖК УРСР, законний користувач (наймач) жилого приміщення може дозволити тимчасове проживання в ньому інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). Тимчасові жильці на вимогу законного володільця житла зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житла. Тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання (частина перша статті 99 ЖК УРСР). Згідно частини першої статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З аналізу вищевказаних норм у їхньому взаємозв`язку, слід зробити висновок, що власник майна має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Стаття 109 ЖК УРСР визначає, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Судом встановлено, що сторони є братом та сестрою і відповідач проживав у квартиріразом з матір`ю на її прохання. За домовленістю з матір`ю, відповідач проживав у квартирі, але під час розгляду справи мати померла, а відповідач продовжує проживати у квартирі, при тому зловживає спиртними напоями, скандалить і робить сумісне життя неможливим. При цьому між сторонами відсутній договір найму житла, а встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що відповідач є тимчасовим жильцем в помешканні, яке належить на праві власності позивачу, проте його поведінка та конфліктні взаємовідносини між сторонами призвели до того, що позивач звернулась до суду з вимогою про захист права власності шляхом виселення відповідача з даної квартири. Із змісту частини першої статті 116 ЖК УРСР вбачається, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Окремо слід зазначити, що до подання до суду позову про виселення позивач зверталась до правоохоронних органів зі скаргами на поведінку відповідача, навіть порушене кримінальне провадження, проте, вказані звернення результатів не надали. Враховуючи те, що право позивача на вільне володіння користування та розпорядження належним їй майном порушене відповідачем, який самоправно, без будь-яких законних підстав, продовжує користуватись житлом, що їй належить, суд приходить до висновку, що виселення відповідача з належної позивачу квартири без надання іншого житлового приміщення не є надмірним втручанням у його право на повагу до приватного життя та права на житло передбачене законом, переслідує легітимну мету і є виправданим та необхідним для захисту прав позивача, яка як власник квартири звернулась до суду за захистом свого матеріального права, що в свою чергу не покладає надмірний тягар на відповідача, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Окремо суд звертає увагу на ту обставину, що відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів на спростування тверджень позивача про те, що його проживання у належній позивачу квартирі не створює їй перешкод у користуванні її власністю. Хоча відповідачем і надана характеристика за місцем мешкання, згідно якої він характеризується позитивно, але покази свідків спростували вказане щодо відсутності суперечок, до того ж доказів щодо внесення внесків на утримання будинку за вказану квартиру не надано. Крім того, характеристикою підтверджується вживання [PERSON] спиртних напоїв, однак без зловживання. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак позивачем не ставилося питання щодо стягнення сплаченого судового збору.

Outcome: approved