Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У квітні 2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» звернулось до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація; Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві держаної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом зняття осіб із зареєстрованого місця проживання та виселення без надання іншого житлового приміщення, в якому просило усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом зняття із зареєстрованого місця проживання [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] та виселити без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» було прийняте розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.02.2015 року № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», яким весь житловий та нежитловий фонд Святошинського району м. Києва, що був закріплений за КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» й переданий на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та закріплений за підприємством на праві господарського відання, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] . Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.04.2016 року № 260 «Про внесення змін до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.02.2015 року № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» уповноважено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» у разі виявлення нераціонального використання майна, закріпленого за підприємством на праві повного господарського відання, вживати заходів, передбачених законодавством України, щодо усунення порушень використання майна, в тому числі, звертатись до суду з відповідними позовами. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року по справі № 759/109/18 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребовування майна з чужого незаконного володіння, ухвалено витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,3 м2, житловою площею 29,9 м2 та передати її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 24.07.2019 року № 1307 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир» прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартиру [ADDRESS] та передано її до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2020 року № 211838568 власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. Разом з тим, за інформацією, наданою відділом з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації станом на 10.03.2023 року у цій квартирі зареєстровано місце проживання 2 (двох) осіб: [PERSON] , [PERSON] . Реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проведена 08.11.2017 року на підставі згоди власника житла [PERSON] та документів, що підтверджували його право на приватну власність на житло, на той час, а саме: договору купівлі-продажу від 13.07.2017 року № 414, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шемлій Т.В. Реєстрація місця проживання малолітньої дитини [PERSON] за вищезазначеною адресою проведена на підставі заяви матері дитини та за згодою іншого з батьків. Вказує, що виходячи зі змісту рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року у справі № 759/109/18, суд дійшов висновку, що право власності за договором купівлі-продажу від 13.07.2017 року зазначеної квартири зареєстровано без достатніх правових підстав, та постановив витребувати в [PERSON] квартиру [ADDRESS] та передати її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Тому, вважає, що оскільки відсутні правові підстави, що визначали право користування [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] вказаним житловим приміщенням, відповідно останні підлягають зняттю із зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що в рамках здійснення контролю за використанням житла, що перебуває у комунальній власності за призначенням, комісією житлово- експлуатаційної дільниці № 2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведені перевірки житла на предмет проживання осіб за адресою: [ADDRESS] , про що складено акти від 20.06.2022 року; 26.08.2022 року, якими встановлено факт відсутності осіб у квартирі за цією адресою. 14.12.2022 року було проведене обстеження зазначеної квартири та було встановлено, що за зазначеною адресою проживають невстановлені особи, дозвільних документів на право проживання не надали, про що складено припис від 14.12.2022 року та акт від 15.12.2022 року. За результатами проведеного повторного обстеження зазначеної квартири 03.04.2023 року двері ніхто не відкрив, на вхідних дверях квартири було розміщено попередження та вжиті заходи щодо обмеження доступу сторонніх осіб шляхом опечатування квартири. За таких обставин, вважає, що відповідачами порушене правоКП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», а саме: право володіння, користування і розпорядження майном, що підлягає захисту в судовому порядку. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 33). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 37). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 90). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідачів - адвоката Кочмарьової Т.С. про зупинення провадження у справі (а.с. 122). В судовому засіданні представник позивача Малахова І.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Кочмарьова Т.С. проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві держаної адміністрації явку представника в судове засідання не забезпечила, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та проханням ухвалити рішення в інтересах дитини та на користь дитини (а.с. 117). Третя особа - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, будучи в установленому порядку повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, явку представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки не повідомила, пояснення щодо позову не подала, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» було прийняте розпорядження Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.02.2015 року № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», яким весь житловий та нежитловий фонд Святошинського району м. Києва, що був закріплений за КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» й переданий на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» та закріплений за підприємством на праві господарського відання, в тому числі житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 6-9). Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.04.2016 року №260 «Про внесення змін до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.02.2015 року № 58 «Про передачу та закріплення житлового і нежитлового фонду за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» уповноважено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» у разі виявлення нераціонального використання майна, закріпленого за підприємством на праві повного господарського відання, вживати заходів, передбачених законодавством України, щодо усунення порушень використання майна, в тому числі, звертатись до суду з відповідними позовами (а.с. 10). Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2019 року по справі № 759/109/18 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребовування майна з чужого незаконного володіння, яке набрало законної сили, витребувано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,3 м2, житловою площею 29,9 м2 та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради (а.с. 11-13). Згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 24.07.2019 року № 1307 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартир» прийнято до комунальної власності територіальної громади міста Києва квартиру [ADDRESS] та передано її до сфери управління Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 14-15). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.06.2020 року № 211838568 власником квартири [ADDRESS] є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради (а.с. 16). Відповідно до листа Відділу з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.03.2023 року № 496/26 станом на 10.03.2023 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання 2 (двох) осіб: [PERSON] , [PERSON] . Реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проведена 08.11.2017 року на підставі згоди власника житла [PERSON] та документів, що підтверджували його право на приватну власність на житло, на той час, а саме: договору купівлі-продажу від 13.07.2017 року № 414, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шемлій Т.В. Реєстрація місця проживання малолітньої дитини [PERSON] за вищезазначеною адресою проведена на підставі заяви матері дитини та за згодою іншого з батьків (а.с. 17-18). Згідно акту від 20.06.2022 року, складеного комісією у складі: майстрів ЖЕД № 2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» [PERSON], [PERSON], [PERSON], на виконання доручення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», та затвердженого начальником ЖЕД № 2 В. Чалим, квартира [ADDRESS] двокімнатна, розташована на 3-су поверсі 5-ти поверхового будинку. При неодноразовому обстеженні даної квартири двері ніхто не відкриває (а.с. 19). Згідно акту від 26.08.2022 року, складеного комісією у складі: майстрів ЖЕД № 2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» [PERSON], [PERSON], [PERSON], на виконання доручення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», та затвердженого начальником ЖЕД № 2 В. Чалим, квартира [ADDRESS] двокімнатна, розташована на 3-су поверсі 5-ти поверхового будинку. При неодноразовому обстеженні даної квартири припис від 22.08.2022 року № 135 щодо надання документів, що підтверджують законність проживання та користування даною квартирою, вручити немає можливості, так як двері ніхто не відкриває, припис кинуто в пощтову скриньку (а.с. 20). Приписом від 14.12.2022 року № 435 мешканцям квартири [ADDRESS] КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» попереджено про термінове надання документів, що підтверджують законність підстав проживання/користування квартирою, за їх відсутності повідомлено про виселення (а.с. 21). Згідно акту від 15.12.2022 року, складеного комісією у складі: майстрів ЖЕД № 2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» [PERSON], [PERSON], [PERSON], на виконання доручення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», та затвердженого начальником ЖЕД № 2 В. Чалим, за результатами повторного обстеження квартири 14.12.2022 року встановлено, що двері відчинила мешканка, яка відмовилась представитись, документи, що підтверджують особу та документи на право проживання не надала. Припис отримати відмовилась, припис кинуто в пощтову скриньку (а.с. 22). 03.04.2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» мешканцям квартири [ADDRESS] винесено припис про звільнення займаного приміщення № 226 (а.с. 23). Згідно акту від 03.04.2023 року, складеного комісією у складі: майстрів ЖЕД № 2 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» [PERSON], [PERSON], [PERSON], на виконання доручення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», та затвердженого начальником ЖЕД № 2 В. Чалим, при повторному обстеженні 03.04.2023 року двері ніхто не відкрив та встановлено зі слів сусідів квартири № 83 , що за вищезазначеною адресою проживають невстановлені особи. На вхідних дверях розміщено попередження від 03.04.2023 року та вжито заходів щодо обмеження доступу шляхом опечатування (а.с. 24). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСРС закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Відповідно до п. 50 постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Пунктами 91-95 постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» передбачено, що відомості про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом. У разі виявлення реєстраційних дій проведених з порушенням вимог, встановлених законом, керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав для декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування декларування/реєстрації/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи. У разі скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) особи місце проживання (перебування) такої особи вважається таким, що знято із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за попередньою адресою житла. У разі скасування відомостей про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи місце проживання (перебування) такої особи вважається таким, що задеклароване/зареєстроване за попередньою адресою житла. Після скасування органом реєстрації відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування)/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи у реєстрі територіальної громади актуалізуються відповідні відомості про місце проживання особи. У разі скасування відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання з одночасним зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи місце проживання такої особи вважається таким, що задеклароване/зареєстроване за попередньою адресою житла. Після скасування органом реєстрації відомостей про задеклароване/зареєстроване місце проживання з одночасним зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи орган реєстрації надсилає повідомлення до органу реєстрації, в якому місце проживання особи знято із задекларованого/зареєстрованого місця проживання, для актуалізації в реєстрі територіальної громади такого органу реєстрації відомостей про місце проживання особи шляхом поновлення відомостей щодо задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи за попередньою адресою житла. Про прийняте рішення особі надсилається повідомлення за формою згідно з додатком 7, в якому зазначаються підстави для його прийняття. Повідомлення надсилається особі у день прийняття органом реєстрації відповідного рішення. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено виключно на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України вирішення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання є можливим лише при вирішенні спору про житлові права. Так, у постанові від 19.02.2020 року в справі № 520/5442/18 (провадження № 14-440цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття третіх осіб з реєстрації місця проживання залежить (є похідним) від вирішення спору щодо права власності на квартиру. Тому, заявлена у цій справі вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття з зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] та її неповнолітньої дитини [PERSON] у вказаній вище квартирі не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з зареєстрованого місця проживання» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено. Як наслідок, підлягає задоволення заявлена позивачем як похідна вимога про виселення без надання іншого житлового приміщення. До вказаного висновку суд надходить, виходячи з наступного. У ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У ч. 1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. У даній справі встановлено, що відповідачі вселилися до спірної квартири та отримали право користування нею на підставі згоди попереднього власника житла [PERSON] та документів, що підтверджували його право на приватну власність на житло, на той час, а саме: договору купівлі-продажу від 13.07.2017 року № 414. В подальшому, на підставі рішення суду власником спірного майна став позивач у справі. Разом з тим, увсякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц). У постановах Верховного Суду України: від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09.10.2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Однак, ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)). Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Не є підставою для виселення сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17. У ст. 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Такі правові висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13.11.2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 24.06.2020 року у справі № 309/1158/18. Як встановлено та не спростовано позивачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, відповідачі вселені до квартири попереднім її власником, яким було й визначено порядок користування ними вказаною квартирою. Тобто, відповідачі у встановленому законом порядку набули права користування вказаною квартирою. Позивачем у даній справі вимога про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням не заявлялась, проте, спір у справі виник з приводу користування жилим приміщенням (квартирою) виник між позивачем, як власником житла, та відповідачами, які вселились за наявності у них законних підстав для подальшого користування житлом, що унеможливлює користування жилим приміщенням його нинішнім власником (позивачем). Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі не ставляться до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, не втратили бажання користуватися ним у подальшому, і дії відповідачів не свідчать про втрату з їх боку інтересу до спірного житла. Надані позивачем акти не дають суду підстав для висновку про протилежне, адже посилання в них на проживання у квартирі сторонніх осіб судом оцінюються критично, оскільки останніми не встановлено, що це не відповідачі. Доказів відсутності достатніх і тривалих зв`язків відповідачів з конкретним місцем проживання - квартирою [ADDRESS] , що у розумінні ст. 8 Конвенції охоплюється поняттям «житло», матеріали справи не містять, так само як і доказів наявності у відповідачів іншого житла для проживання, зокрема, доказів наявності у відповідачів на праві власності іншого житла. При цьому, суд враховує, що позивач, набувши право власності на спірне житло з певними обтяженнями (проживання в ньому відповідачів та обізнаність про це позивача), мав враховувати ці обставини. Набувши у власність відповідну квартиру, позивач достеменно знав про відповідачів, але при цьому позивач не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідачів та не з`ясував, чи відмовляються останні від свого права користування спірним житлом. При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи вищезазначене, суд не встановив «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право відповідачів на житло шляхом їх виселення із спірної квартири без надання іншого житла. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Враховуючи вищезазначене, суд, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, надходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed