Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у жовтні 2023 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява про визнання незаконним та скасування наказу директора Департаменту освіти та науки Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) О. Фіданян від 12.09.2023 №509к про притягнення до дисциплінарної відповідальності директора спеціальної школи №16 м. Києва [PERSON] , стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000 грн. 00 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000 грн. 00 коп., судового збору в розмірі 2148 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач понад 20 років займає посаду директора Спеціальної школи №16 м. Києва, за період своєї діяльності неодноразово отримувала подяки та грамоти за сумлінну та відповідальну роботу. Жодного разу не була притягнута до дисциплінарної відповідальності. Проте, 12.09.2023 відповідачем видано наказ №509к про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежне виконання своїх обов`язків, передбачених контрактом від 30.06.2020. Підставами для притягнення до дисциплінарної відповідальності стало те, що позивачем порушено норми ДСТУ 4163:2020, прийняті наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 № 144, ст. 66 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про освіту», ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме: 23.06.2023 було встановлено відсутність позивача на робочому місці з 9.00 до 12.30 год, про що складено акт відсутності працівника на робочому місці; директором закладу освіти у 2022 році видано наказ на бланку неіснуючої юридичної особи; порушення діловодства у закладі освіти, наявні ознаки підроблення документів; станом на 07.09.2023 сайт закладу освіти містить стару назву, оновлений статут не оприлюднено; позивач під час щорічної відпустки перебувала на робочому місці, що свідчить про порушення трудової дисципліни та самоуправство зі сторони позивача; наказ закладу освіти від 30.08.2022 №37-г не передбачає перерви для відпочинку і харчування адміністрації, що свідчить про порушення трудових прав працівників. Вказаний наказ позивач вважає незаконним, винесений з порушенням ст.ст. 148, 149 КЗпП України, обставини, викладені у наказі не відповідають дійсності, а тому такий наказ підлягає скасуванню. Зокрема, позивач зазначає, що 23.06.2023 в період часу з 09.30 до 12.30 вона виконувала свої посадові обов`язки не за місцем роботи, їй надавалась юридична консультація ТОВ «Патентна студія Рудого АГ» щодо внесення змін до установчих документів школи. Крім того, робочий день позивача кожної п`ятниці розпочинається о 10.00, відповідно до затвердженого графіка роботи адміністрації. Відповідні пояснення з цього приводу було надано відповідачу. У порушення вимог ст. 148 КЗпП України відповідачем порушено строки застосування дисциплінарного стягнення, акт про відсутність працівника складено 23.06.2023, наказ, який містив старий бланк видано у 2022 р., а про перебування позивача на робочому місці в період відпустки, відповідач був обізнаний ще в липні 2023 р., а отже відповідачем в силу ст. 148 КЗпП України порушено строки для застосування дисциплінарного стягнення. Крім того, у наказі зазначено кілька порушень трудової дисципліни, що є порушенням ст. 149 КЗпП України. Також відповідачем не було враховано, що відповідно до посадової інструкції, позивач працює в режимі ненормованого робочого дня, а в разі необхідності - за ненормованим робочим графіком. Відповідачем при обранні виду стягнення позивача не було враховано ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду. Крім того, посилання відповідача в оспорюваному наказі про те, що документи закладу освіти містять ознаки підробки, не підтверджені належними, беззаперечними доказами. Позивачем не було порушено строків розміщення на сайті закладу освіти оновленого статуту, вказані зміни були оновлені на сайті з дотриманням усіх строків. Також позивач зазначає, що у зв`язку з цілодобовим режимом роботи закладу та відсутності можливості встановлення перерви на обід та відпочинок, працівникам надається можливість приймання їжі протягом робочого часу. Вказані правила погоджені профспілковим комітетом, працівники закладу освіти з ними ознайомлені. Позивач зазначає, що винесення оспорюваного наказу стало наслідком негативних змін у стосунках з колективом, знизився ступінь престижу позивача, бездоганна ділова репутація позивача була зіпсована. Вказаними діями позивачу завдано моральної шкоди, яку оцінює у сумі 50000 грн 00 коп. 15.11.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, зазначає, що в період часу з 26.06.2023 по 18.08.2023 позивач перебувала у відпустці на підставі наказу Управління освіти №210-т від 20.06.2023, у зв`язку з чим розгляд документів щодо застосування дисциплінарного стягнення було відтерміновано на період відпустки. Кінцевим терміном притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є 15.09.2023. Спірним наказом зазначено порушення, які були виявлено, отримано письмові пояснення позивача, за результатом розгляду яких встановлено підстави для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди з підстави зниження престижу та бездоганної ділової репутації позивача, є оціночним судженням, які не підтверджується належними та допустимими доказами, розмір моральної шкоди є необгрунтованим. Позивач у травні 2023 р. притягалася до дисциплінарної відповідальності шляхом винесення догани. У лютому 2022 р. за результатами моніторингового візиту працівників Департаменту з питань праці реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини встановлено ряд порушень та недоліків дільності закладу, про що позивачу було видано відповідну довідку. Тобто позивачу неодноразово наголошували на порушеннях та недоліках в роботі закладу (а.с. 128-134). 22.11.2023 представник позивача подав відповідь на відзив, зазначив, що відповідачем з порушенням строків притягнуто позивача до відповідальності, у спірному наказі зазначаються порушення, що мали місце в серпні 2022 р. Відповідач притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі одного наказу, але за декілька порушень трудової дисципліни, що суперечить ст. 149 КЗпП України. Відповідачем безпідставно та необгрунтовано складено акт про відсутність позивача на робочому місці 23.06.2023 впродовж 3,5 год., адже в цей час позивач виконувала свої посадові обов`язки поза межами робочого місця. Крім того, під час проведення перевірки у закладі освіти, відповідачем не надано доказів підтвердження підстав для проведення такої перевірки. Інші обгрунтування позивача аналогічні тим, які зазначались у позовній заяві. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2023 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 116-117). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.10.2023 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 119-120). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.11.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, вважають, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав їх необгрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримав. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ІІІ. Фактичні обставини справи 19.06.2001 Головним управлінням освіти та науки Київської міської державної адміністрації видано наказ №240-к про призначення [PERSON] на посаду директора допоміжної школи-інтернату №16 Ленінградського району порядком переводу з посади заступника директора з навчально-виховної роботи цієї ж школи-інтернату за строковою угодою з 20.06.2001 по 20.06.2002 (а.с. 22). Наказом №184к від 18.06.2002 позивача, директора допоміжної школи-інтернату №16 Святошинського району м. Києва, переведено на умови контракту з 21.06.2002 по 21.06.2007 (а.с. 23). Наказом Управління освіти Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації №670-к від 21.06.2007, переукладено контракт з [PERSON] , директором спеціальної школи-інтернату №16 з 22.06.2007 по 01.07.2012 (а.с. 24). Наказом Головного управління освіти і науки виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №378к від 27.06.2012 переукладено контракт з позивачем, директором спеціальної школи-інтернату №16 Святошинського району, з 02.07.2012 по 01.07.2015 (а.с. 25). Наказом Департаменту освіти і науки, молоді та спорту №499к від 25.06.2015 переукладено контракт з [PERSON] , директором спеціальної школи-інтернату №16 Святошинського району м. Києва, з 02.07.2015 по 02.07.2020 (а.с. 26). Наказом Департаменту освіти і науки №388к від 30.06.2020 переукладено строковий трудовий договір (контракт) з позивачем, директором спеціальної школи-інтернату №16 м. Києва, на строк з 03.07.2020 по 01.07.2026 (а.с. 27). Відповідно до п. 1.1 контракту від 30.06.2020, укладеного між позивачем та відповідачем, Керівник зобов`язується здійснювати безпосереднє управління закладом загальної середньої освіти, організовувати його діяльність, забезпечувати ефективне використання і зберігання закріпленого за закладом комунального майна, а Департамент зобов`язується створювати належні умови для роботи керівника. Керівник у своїй діяльності підзвітний і підконтрольний Департаменту у межах, встановлених чинним законодавством статутом Закладу та цим Контрактом (п. 1.4) (а.с. 64-70). Посадовою інструкцією Директора спеціальної школи-інтернату №16 [PERSON]., затвердженої начальником управління освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 71-77) визначено, що Директор закладу здійснює загальне управління діяльністю закладу в усіх напрямах відповідно до її статуту та законодавства України (п. 3.1); здійснює розробку, затвердження і впровадження програм розвитку закладу, освітніх програм, навчальних планів, курсів, дисциплін, річних календарних навчальних графіків, статуту і правил внутрішнього розпорядку школи та інших локальних нормативних актів і навчально-методичних документів (п. 3.3); визначає структуру управління закладу, штатний розпис (п. 3.4). Директор закладу працює в режимі ненормованого робочого дня за графіком, встановленим відповідно до 40-годинного робочого тижня (п. 6.1). За невиконання чи неналежне виконання без поважних причин статуту і правил внутрішнього трудового розпорядку школи, інших локальних нормативних документів, законних розпоряджень органів управління освітою, посадових обов`язків, встановлених цією інструкцією, в тому числі за невикористання наданих прав, директор несе дисциплінарну відповідальність у порядку, визначеному трудовим законодавством (п. 5.2). 20.01.2022 позивачем винесено наказ №4 «Про перегляд та затвердження правил внутрішнього трудового розпорядку», відповідно до якого визначено час робочого дня: для техперсоналу - згідно штатного розкладу, для педагогічних працівників - за 10 хв. до початку уроку. Встановлено для адміністративного персоналу ненормований робочий день з тижневим навантаженням 40 год. У зв`язку з цілодобовим режимом роботи закладу та відсутністю можливості встановлення перерви на обід та відпочинок, працівникам надано можливість приймання їжі протягом робочого часу (а.с. 83). Наказом позивача №37-г від 30.08.2022 затверджено графік роботи адміністрації школи, відповідно до якого графік роботи директора в п`ятницю складає з 10.00 - 18.00 (а.с. 86). Наказом №210-т від 20.06.2023 [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 39 календарних днів з 26.06.2023 по 03.08.2023, частину щорічної основної відпустки тривалістю 15 календарних дні з 04.08.2023 по 18.08.2023 (а.с. 85). 23.06.2023 начальником Управління освіти Святошинської РДА у м. Києві у присутності свідків складено акт про відсутність позивача на робочому місці впродовж 3,5 год. з 09.00 по 12.30 без поважної причини (а.с. 37-38). Під час відпустки, а саме, 26.06.2023 з 10.00 до 16.00 позивач перебувала на робочому місці, створювала та узгоджувала документи, заповнювала електронну таблицю щодо цілодобового пребування, про що зазначено в акті від 26.06.2023, затвердженого в.о. директора Машкіною О. (а.с. 87). 26.06.2023 позивач надіслала до Управління освіти Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації звернення щодо виконання своїх посадових обов`язків 23.06.2023 поза межами робочого місця при подальшому врахуванні під час розгляду акту (а.с. 89-90). Вказане звернення отримано адресатом 14.07.2023 (а.с. 90). 12.09.2023 Департаментом освіти та науки Київської міської ради (Київської міської державної адміністарції) винесено наказ №509к про притягнення до дисциплінарної відповідальності директора спеціальної школи №16 м. Києва [PERSON] у вигляді догани за неналежне виконання своїх посадових обов`язків, передбачених контрактом від 30.06.2020 (а.с. 29-32). Даним наказом встановлено, що 23.06.2023 директор СШ №16 [PERSON] була відсутня на робочому місці з 09.00 до 12.30, про що складено акт відсутності працівника на робочому місці. Наказ закладу освіти від 30.08.2022 №37-г «Про затвердження графіка роботи адміністрації» видано на бланку неіснуючої юридичної особи. У закладі освіти наявні порушення у сфері діловодства, наявні ознаки підроблення документів. Станом на 07.09.2023 сайт закладу освіти містить стару назву, оновлений статут не оприлюднено. Позивач під час щорічної відпустки перебувала на робочому місці, що свідчить про порушення трудової дисципліни та самоуправство. Наказ закладу освіти від 30.08.2022 №37-г «Про затвердження графіка роботи адміністрації» не передбачає перерви для відпочинку і харчування адміністрації, що свідчить про порушення трудових прав працівників. [PERSON] порушено норми ДСТУ 4163:2020, прийняті наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2020 №144, ст.ст. 36, 147-149 КЗпП України, ст. 30 Закону України «Про освіту», ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». 08.09.2023 позивач надавала відповідачу письмові пояснення, зазначила, що відсутність в робочий час на робочому місці була пов`язана виконанням посадових обов`язків поза межами робочого часу. Перебування позивача на робочому місці в період відпустки пов`язано з надмірним навантаженням та неможливістю виконати усі завдання в робочий чаc, проте, це не є самоуправством. Через цілодобовий графік роботи закладу та відсутності можливості встановлювати перерви на обід та відпочинок, працівникам надається можливість приймання їжі протягом робочого часу (а.с.35-36). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду у ст. 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Частиною 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Згідно зі ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Частинами 1, 3 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу) (ст. 150 КЗпП України). У постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 554/9493/17 зазначено, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в Постанові від 04.08.2022 у справі № 201/12566/19, від 22.07.2020 року у справі № 554/9493/17, від 24.01.2022 у справі 343/1678/19 та інших. У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №487/1885/17 (провадження № 61-25009св18) вказано, що підставою застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушенні ним своїх трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права: КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями, посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця. Дисциплінарним проступком визнаються діяння, що пов`язуються з невиконанням чи неналежним виконанням працівником своїх обов`язків без поважних причин. Оспорюваним наказом відповідачем було встановлено наступні порушення, а саме, відсутність позивача в робочий день на робочому місці, видача наказу закладу освіти на бланку неіснуючої юридичної особи, наявні ознаки підроблення документів, сайт закладу освіти містив стару назву, оновлений статут не оприлюднено, позивач під час щорічної відпустки перебувала на робочому місці, наказ закладу освіти від 30.08.2022 №37-г не передбачає перерви для відпочинку і харчування адміністрації. З письмових пояснень, наданих відповідачу, позивач повідомила, що 23.06.2023 вона виконувала свої посадові обов`язки поза межами робочого місця, займалась вирішенням питань, що безпосередньо стосуються належної роботи освіти, зокрема, виконувала завдання керівництва щодо перереєстрації статуту закладу освіти в новій редакції. Розміщення статуту в новій редакції стало неможливим, через перепади напруги електроенергії та відсутності інтернету, тобто дані обставини мали місце з причин, що не залежали від волі позивача. У наказі закладу освіти від 30.08.2022 №37-г «Про затвердження графіка роботи адміністрації» наявний бланк закладу «Спеціальна школа №16», який, на той час, відповідав назві відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Перебування на робочому місці в період відпустки пояснила надмірним навантаженням та неможливістю виконання завдань в межах робочого часу. У зв`язку з цілодобовим режимом роботи закладу та відсутності можливості встановлення обідньої перерви, працівникам надано можливість приймання їжі протягом робочого дня, про що було видано відповідний наказ №4 від 20.01.2022. З аналізу оспорюваного наказу та з матеріалів справи судом встановлено, що зазначені в наказі порушення не стосуються тих обов`язків позивача, які є складовими її трудової функції, що випливають з посадової інструкції або з правил внутрішнього трудового розпорядку. Описані порушення не є винними та такими, що скоєнні з поважних причин умисно або з необережності та відносяться до невиконання чи неналежного виконанння працівником трудових обов`язків. Відповідачем по справі не доведено наявності складу дисциплінарного проступку у діях або бездіяльності позивача, зокрема, вини, причинно-наслідкового зв`язку між порушенням трудових обов`язків і шкідливими наслідками, які спричинило або могло спричинити це порушення. Крім цього, оскаржуваний наказ не містить конкретного посилання на норму закону, а зазначено лише номер статті закону яку порушено, внаслідок чого особу притягують до дисциплінарної відповідальності. Вказані обставини відображають формальний підхід відповідача до процедури накладання дисциплінарного стягнення, визначеної законом. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що в оспорюваному наказі відповідачем наведено кілька порушень трудової дисципліни, що є порушенням ст. 149 КЗпП України, відповідно до якої за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Таким чином, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено факт вчинення позивачем дисциплінарного проступку, відсутні дані про винні дії позивача щодо грубого порушення саме трудових функцій працівника, які б могли бути підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності та оголошення догани, в оспорюваному наказі зазначено кілька порушень трудової дисципліни, що не узгоджується з вимогами ст. 149 КЗпП України, а тому суд встановив відсутність правових підстав для застосування до позивача виду дисциплінарного стягнення - догани, а відтак, права позивача на працю підлягає захисту, а оспорюваний наказ №509к від 12.09.2023 - визнанню незаконним. Щодо вимог позивача про порушення строку застосування дисциплінарного стягнення, суд зазначає наступне. Обчислення місячного строку для застосування дисциплінарного стягнення здійснюється з дня виявлення не лише факту (події), а саме проступку. Виявлення проступку означає не лише виявлення факту (події), а й визначення працівника, що порушив трудові обов`язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв`язку між правопорушенням і шкідливими наслідками, вини працівника. Як правило, місячний строк обчислюється з дня закінчення службового розслідування, проведення перевірки тощо. В той же час роботодавець наділений правом застосувати дисциплінарне стягнення до працівника не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Подібний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 у справі № 516/268/15-ц та від 11.09.2020 у справі № 638/14690/18-ц. Тому, враховуючи вищевикладене, підстави щодо порушенням роботодавцем вимог ст. 148 КЗпП України відсутні. Відповідачем як роботодавцем своєчасно, у визначений ст. 148 КЗпП України строк, застосовано дисциплінарне стягнення до позивача за виявлене порушення посадових обов`язків, а саме - догана. Проте, оспорюваний наказ підлягає скасуванню з вищенавдених підстав. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат за моральну шкоду, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У постановах Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 127/16375/19, від 01.03.2023 у справі № 185/5224/21 викладено правовий висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. В обгрунтування вимог заподіяння моральної шкоди позивач посилається на те, що винесення оспорюваного наказу стало наслідком негативних змін у стосунках з колективом, знизився ступінь престижу позивача, бездоганна ділова репутація позивача була зіпсована. При цьому, належних, достовірних, беззаперечних доказів на підтвердження даної обставини, суду надано не було. Ураховуючи те, що позивачем не надано даказів того, незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань, погіршення відносин з колективом закладу освіти, зниження ступеня престижу позивача, зіпсованої репутації, тому заподіяння моральної шкоди позивачу не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин у задоволенні вимог позову про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн. 00 коп. необхідно відмовити. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому завдоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 1073 грн 60 коп. Що стосується вимог щодо стягнення витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 50000 грн 00 коп. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000 грн 00 коп. позивач у позовній заяві зазначив, що докази витрат на професійну правничу допомогу будуть надані суду у встановлені строки. Проте, під час судового розгляду жодні докази суду з приводу даної обставини надані не були. Зважаючи на ту обставину, що позивачем не надано суду доказів понесених судових витрат на день подання позову до суду, а також на день ухвалення судового рішення, вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не підлягає задоволенню, виходячи із вищевказаних підстав. На підставі викладеного та

Outcome: partial