Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

У липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ними 12.08.2006, та після розірвання шлюбу спільних дітей сина [PERSON] , 2007 року народження та доньку [PERSON] , 2015 року народження, залишити проживати з ним. Стверджував, що відносини між ним та його дружиною погіршились, між ними немає взаєморозуміння, поваги, мають різні погляди на сімейні відносини, ведення спільного господарства. Шлюбні стосунки припинені, вони проживають окремо, діти проживають разом з ним. Учасники справи до суду не прибули. Позивач у заяві від 31.10.2023 просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідачка 22.08.2023 надіслала до суду відзив, у якому не заперечила щодо задоволення позову, зазначила, що спору щодо місця проживання спільних дітей з позивачем не має. Справу просила слухати без її участі. Представник органу опіки у заяві від 28.11.2023 зазначила про неможливість надати висновок щодо визначення місця проживання дітей, оскільки батьки досягли згоди щодо їх місця проживання, спору між ними немає. Не заперечила щодо розгляду справи за її відсутності. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.08.2006, від якого мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідачка не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім`ї немає перспективи возз`єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. Позивач наполягав на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідачка, в свою чергу, не заперечила та погодилась з позовними вимогами. Згідно ч.3\~ст.109\~СК України,\~суд постановляє\~рішення про\~розірвання шлюбу,\~якщо буде\~встановлено,\~що заява\~про розірвання\~шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Щодо вимоги про визначення місця проживання спільних дітей сторін разом із батьком, то суд виходить із наступного. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Положеннями ст.160 СК України врегульовано право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, а яка досягла за спільною згодою останніх та самої дитини (ст.160 СК України). Відповідно до положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; у віці від 10 до 14 років її місце проживання є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше не встановлено за згодою між останніми та самою дитиною. Враховуючи те, що спільному сину сторін [PERSON] на момент розгляду справи в суді виповнилось повних 16 років, суд не визначає місце його проживання з одним із батьків, оскільки відповідно до ч.3 ст.160 СК України він має право обирати місце проживання на власний розсуд. Відповідно до ст.ст.3, 15 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визначення місця проживання дитини з одним із батьків в судовому порядку має місце лише в тому разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. В інакшому випадку суди будуть виконувати не властиві їм функції, оскільки мають здійснювати правосуддя виключно в тих випадках, коли права особи порушуються, оспорюються чи не визнаються. В клопотанні від 17.08.2023 та у відзиві від 22.08.2023 відповідачка вказала свою адресу реєстрації та проживання [ADDRESS] , що збігається із адресою проживання позивача та їх дітей. Відтак, наданий [PERSON] акт депутата міської ради від 24.07.2023 про непроживання [PERSON] по [ADDRESS] та заява останньої від 16.11.2023 до служби у справах дітей, де вказана її адреса проживання м Рівне, викликають сумніви у їх правдивості, а тому суд не бере їх до уваги. В судовому засіданні було встановлено, що сторони фактично проживають за однією адресою разом зі своїми дітьми, спір щодо місця проживання яких у них відсутній, а тому суд не вбачає підстав для визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] з одним із батьків. На думку суду, під зверненням з позовом про визначення місця проживання неповнолітніх дітей суд не вбачає захист прав позивача, як батька, які не визнаються чи оспорюються відповідачкою, а інші особисті мотиви, що є неприпустимим. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial