Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

30 березня 2021 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010. Позивач вказує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010. На підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.01.2021 шлюб між сторонами було розірвано. У 2017 році подружжям були придбані майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 13.04.2017. Даний договір було укладено в інтересах сімї. 20.02.2018 на імя [PERSON] було оформлено право власності на вищевказану квартиру. Дане майно було придбане за час шлюбу. Оскільки позивач вважає майно спільною власність, а тому просить суд визнати за [PERSON] , [INFO] (ІПН [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 94,8 кв.м., житловою площею 52,9 кв.м. 30 березня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.04.2021 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами загального позовного провадження. 05 травня 2021 року до суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечила. Вказала, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана за рахунок коштів батьків відповідача, які були отримані з продажу квартири. Вважає, що квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити. 12 травня 2021 року до суду позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 27 липня 2021 року до суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив в якому зазначає, що до суду не надано жодного доказу, що спірний об`єкт було придбано за особисті кошти відповідача та є її особистою приватною власністю, факт передачі коштів родичем одного з членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Крім того, будь-яких правочинів, зокрема договору дарування коштів відповідачу її батьками укладено не було. Позивач є фізичною особою підприємцем з 2012 року та займається господарською діяльністю в сфері інформаційних технологій, а тому мав фінансову можливість здійснити купівлю майнових прав на квартиру, а здійснення правочину від імені відповідача не є підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача. 27 липня 2021 року до суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив в якому вказала, що мати відповідача 16.04.2016 уклала договір купівлі-продажу своєї квартири та отримані від продажу квартири кошти були подаровані відповідачу її батьками. Ухвалою суду від 30.01.2023 закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. До суду відповідач багаторазово направляла клопотання про відкладення розгляду справи, проте суд вирішив ухвалити рішення, з урахуванням матеріалів справи, оскільки відкладення призведуть до затягування розгляду справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на законності і повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2010. На підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.01.2021 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідно до договору купівлі - продажу майнових прав № 23/6-412 від 13.04.2017 подружжям були придбані майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується актом прийому - передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі - продажу майнових прав № № 23/6-412 від 13.04.2017. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідач стверджує, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру є особистою власністю сім`ї відповідача, оскільки квартира за адресою: [ADDRESS] придбана за особисті кошти сім`ї відповідача. Як вбачається з договору купівлі - продажу квартири від 16.04.2016 , [PERSON] , яка є матір`ю відповідача продала квартиру за адресою: [ADDRESS] та отримала кошти у розмірі 1150000,00 грн. Крім того, відповідно до договору між покупцем і продавцем від 11.04.2017, відповідач мала намір продати об`єкта нерухомості, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та за договором № 16870/РН-У про відступлення прав і обов`язків, [PERSON] отримала від продажу вищезазначеної квартири 509248,00 грн. Суд звертає увагу на те, що сімейне та цивільне законодавство не містить такого поняття як «особисті кошти сім`ї». Разом з тим, жодних умов про те, що спірна квартира купується для потреб іншої сім`ї, окрім подружжя, договір не містить. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що грошові кошти за рахунок яких була придбана спірна квартира є особистою власністю відповідача. Під час судового розгляду жодні фізичні особи не заявляли свої права на грошові кошти чи частину грошових коштів за рахунок яких було придбано спірну квартиру, чи права на спірну квартиру, що могло б поставити під сумнів належність спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя. Сам по собі можливий факт надання цих коштів родичами одного із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання квартири, то вважається, що квартира набувалась для сім`ї, оскільки відповідач та позивач перебували у шлюбі. За наведених вище обставин суд приходить до висновку, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя, а майно яке придбане за рахунок таких коштів є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частина 1 статті 70 Сімейного кодексу України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зважаючи на вказані приписи норм Сімейного законодавства, пояснення сторін та докази досліджені судом під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 6090,00 грн.

Outcome: approved