Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, до [PERSON] , зазначаючи, що між ним та відповідачкою шляхом підписання заяви б/н від 27.02.2012 року був укладений кредитний договір, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю поінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення відповідачка не виконала. Станом на 16.05.2019 року має заборгованість в загальній сумі 38174 грн. 19 коп. з яких:17725,77 грн. заборгованість зі тілом кредиту; 7255 грн. 37 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. 00 коп. заборгованість за нарахованими відсотками; 10049,04 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 850 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500 грн. штраф (фіксована частина); 1794 грн.01 коп. штраф (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості, а також понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вона жодних кредитних коштів не отримувала, спірна заборгованість виникла внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб та представників банку, відповідальних за емісію карток. В березні 2017 року вона звернулась до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитної картки. При цьому кредитний ліміт при отриманні картки був нею встановлений з розмірі «0» гривень. З листа позивача від 30.08.2018 року їй стало відомо, що 02.07.2018 року до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» звернулась невідома їй особа на ім я [PERSON] з метою випуску додаткової картки на її ім`я і того ж дня позивач без її згоди збільшує кредитний ліміт до 10000 грн. В ніч на 03.07.2018 р. невстановленими особами було перераховано з її картки № [NUMBER] та рахунку ФОП № [NUMBER] грошові кошти на загальну суму 33\~637, 82 грн на картку № [NUMBER] невідомої особи на ім я [PERSON] . При цьому зловмисниками було оформлено три кредитних продукти за програмою «Оплата частинами». В подальшому 03.07.2018 р. о 830 год., перевіряючи залишок грошових коштів на своєму рахунку фізичної особи-підприємця № [NUMBER] , вона виявила відсутність власних коштів на своєму рахунку та факт несанкціонованого списання грошових коштів з її рахунків. З метою недопущення подальшого несанкціонованого списання грошових коштів вона відразу заблокувала невідому їй банківську картку № [NUMBER] невідомої особи [PERSON] , який був з невідомих причин наділений працівниками банку повноваженнями розпоряджатися її грошовими коштами за допомогою системи «Клієнт Банк», що використовувала позивачка. В подальшому 03.07.2018 р. вона подала як до позивача, так і до поліції заяви про вчинення шахрайських дій ( а.с.46-49). Вважала, що позовні вимоги до неї є безпідставними і просила відмовити задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення відповідачки, яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору без номеру від 27.02.2012 року відповідачці був наданий кредит в розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно умов кредитного договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, позивачем нараховується штраф у розмірі 500 грн. та + 5% від суми позову. Як зазначав позивач, свої зобов`язання відповідачка належним чином не виконувала, тому станом на 16 травня 2019 року заборгованість [PERSON] перед акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за договором від 27.02.2012 року становить 38 174 грн. 19 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 17\~725, 77 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 7 255,37 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками 0 грн. 00 коп.; заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання 10\~049,04 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень 850, 00 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Договору: штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процентна складова) 1794,01 грн. (ар.с. 7-25). У відповідності з ст. ст. 526, 527, 623 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання. В разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником він зобов`язаний відшкодувати кредитору завдані цим збитки. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень статей 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Частинами першою та другою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 ст. 207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Викладеними нормами матеріального закону визначені істотні умови укладення кредитного договору, а саме розмір суми кредиту, умови його надання, сплати процентів за користування кредитом, які визначаються при укладенні сторонами договору шляхом складення його в письмовій формі, що підписується сторонами. Кредитний договір вважається укладеним, якщо сторонами, у передбачених законом порядку та формі, досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов відповідно до норм чинного законодавства. Аналіз приведених норм матеріального права вказує, що правочин по укладенню кредитного договору вчиняється сторонами в письмовій формі, яким узгоджуються розмір кредиту, процентів за користування кредитом, у забезпечення виконання кредитного зобов`язання узгоджуються питання застосування до позичальника, в разі невиконання ним своїх зобов`язань, застосування неустойки (пені, штрафу) у розмірі визначеному кредитним договором, підписаному сторонами. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заявлених вимог у позові, дотримуючись засад змагальності у цивільному судочинстві. Надана банком анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що підписана [PERSON] не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру кредиту, порядку його погашення, строку кредитування, розміру процентів за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання зобов`язань, а Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, всупереч положенням ст.ст.207, 1055 ЦК України та ч.4 ст.11 закону України "Про захист прав споживачів" відповідачем не підписані і не свідчать про досягнення між сторонами по справі домовленості щодо розміру процентів за користування кредитом, розміру пені та штрафу на умовах, визначеними цими документами. Крім того, як зазначала відповідачка, обґрунтовуючи свої заперечення, банком не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач перерахував на її поточний рахунок суму кредиту. Відповідачка зазначала, що в березні 2017 року вона особисто звернулася до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитної картки. При цьому кредитний ліміт при отриманні картки нею був встановлений в розмірі «0» гривень. Зокрема, частиною 1 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.\~Для контролю\~ та\~впорядкування оброблення\~даних на\~підставі первинних\~документів можуть\~складатися зведені\~ облікові\~документи.\~Частиною 2\~ст.\~9\~ЗУ «Про\~бухгалтерський облік\~та фінансову\~звітність в\~Україні» передбачено,\~ що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно п. 1.10. «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003 року (яке було чинне за станом на 02- 03.07.2018 року) первинний документ - це документ, який містить відомості про операцію і підтверджує її здійснення. Згідно п. 4.2. вказаного Положення, підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Згідно п. 4.4. вказаного Положення, залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій). Згідно п. 4.6. вказаного Положення, меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку). Відтак, з огляду на вимоги вищенаведеного спеціального законодавства, належним та допустимим доказом виникнення кредитної заборгованості має бути меморіальний ордер, що підтверджує факт перерахування суми кредиту на поточний рахунок відповідачки, в якому мають бути зазначені номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Таких доказів на підтвердження того, що позивач перерахував на поточний рахунок відповідачки суму кредиту позивачем не надано. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості не є належним чином обґрунтованим, оскільки невідомо, на підставі яких обставин та документів, які б підтверджували відповідні обставини, він був складений. Жодних первинних документів, як належних і допустимих доказів, суду не надано і матеріали позовної заяви не містять посилань на наявність таких доказів. Позивач, крім того, не надав доказів належного доведення до відповідача інформації щодо підвищення кредитного ліміту за її кредитною карткою № [NUMBER] та факту несанкціонованого емітування додаткової картки № [NUMBER] на ім`я відповідачки, що була використана невідомими особами. Відповідно до ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його розпорядження лише на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Частиною 3 ст. 1092 ЦК України передбачено, що якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та Закону. Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно із ст. 7, п. 38.1, 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійснення розрахункових операцій за допомогою платіжних інструментів та створення системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання. Із положень п. 39.2 ст. 39 цього Закону вбачається, що при проведенні переказу його суб`єкти мають здійснювати в межах своїх повноважень захист відповідної інформації від несанкціонованого доступу до інформації; несанкціонованих змін інформації; несанкціонованих операцій з компонентами платіжних систем. Пунктом 39.4. ст. 39 Закону встановлено, що працівники суб`єктів переказу повинні виконувати вимоги щодо захисту інформації при здійсненні переказів, зберігати банківську таємницю та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту цієї інформації. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може, в тому числі, здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу, тобто платіжної картки (стаття 21 вказаного Закону). Відповідно до пунктів 6-9 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою правління НБУ від 05 листопада 2011 року № 705, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, встановлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. \~ \~ \~ \~Таким чином, позивачем не спростована позиції відповідачки про те, що вона кредитних коштів не отримувала; отримання грошових коштів шахраями стало можливо виключно з вини працівників позивача що здійснили несанкціонований випуск додаткової картки № [NUMBER] на прізвище [PERSON] за заявою [PERSON] , якого вона не уповноважувала на ці дії; позивач самостійно без дозволу відповідачки і без вчасного її повідомлення підняв кредитний ліміт за її кредитною карткою № [NUMBER] , що дозволило шахраям здійснити списання коштів. Крім того, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів відповідача не довів, що відповідач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15 зазначено, що «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції». Зазначена позиція була підтримана Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св 18), від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц, (касаційне провадження №61 -16504св 18) тощо. Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Підняття кредитного ліміту, списання грошових коштів з карткових рахунків відповідача відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, відповідач невідкладно повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості слід відмовити повністю. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed