Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивач 14 вересня 2023 року звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] та просить суд виділити їй у власність 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] , 1/2 частину будинку за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, 27 червня 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] , було укладено шлюб який у подальшому було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси 25 березня 2021 року. Від шлюбу з відповідачем мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . За час нашого шлюбу з відповідачем за спільні кошти придбали та утримували, будували, проводячи ремонтні роботи, на праві спільної сумісної власності: - \~ \~ \~ \~двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка оформлена на [PERSON] . - Недобудований будинок, за адресою [ADDRESS] , який було добудовано та на даний час здано в експлуатацію. На сьогодення відповідач не бажає досягати угоди про добровільний поділ майна, придбаного під час шлюбу та заявляє, що зазначене майно є його особистою власністю. Ухвалою суду від 21 серпня 2023 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24 жовтня 2023 року . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , не заперечував проти винесення судового рішення про поділ будинку в порядку поділу спільного майна подружжя, проте заперечував заявленого позивачем поділу квартири оскільки квартира була набута відповідачем [PERSON] за договором дарування, а отже не входить до переліку спільно набутого подружжям майна. Дослідивши та оцінивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про наявність підстав для поділу житлового порівну між сторонами, з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що сторони по справі уклали шлюб 27 червня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] .. Від спільного шлюбу мають сина [PERSON] , який народився [INFO] . Заочним рішенням Суворовського районного суд м.Одеси від 25.03.2021 року шлюб між сторонами розірвано. У період перебування у шлюбі відповідачем набуто у власність за договором купівлі продажу від 04 лютого 2011 року житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі продажу укладений за письмової згоди позивача [PERSON] , про міститься відповідне застереження у тексті договір, також у договорі міститься свідчення відповідача про купівлю будинку за спільний кошт подружжя. 15.02.2011 року Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації проведено реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (номер запису 1340, книга 236) За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Оскільки житловий будинок набуто під час шлюбу він є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] , докази, щоб спростовували такі висновки суду відсутні. Згідно ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). На теперішній час між подружжям не існує домовленості щодо розміру часток на квартиру, а суд не вбачає підстав для відходу від принципу рівності часток. Щодо позовних вимог в частині поділу двокімнатної квартири [ADDRESS] , слід вказати наступне. Так п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] , яку просить позивач поділити, не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки відповідач набув право власності на неї на підставі договору дарування. Тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Згідно із ч.1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: partial