Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд вселити її у квартиру [ADDRESS] та зобов`язати відповідача не перешкоджати позивачу у користуванні вказаним житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] , які перебували у шлюбі з 07.12.2002 по 30.08.2016. На теперішній час мати позивача проживає разом з нею в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства з діагнозом "комбінований грудний сколіоз 4 ступеня з порушенням функції хребта", в зв`язку з чим остання потребує особливого догляду і додаткових витрат та платежів. З 03.09.2021 року позивач є студенткою Харківського національного педагогічного університету ім Г.С. Сковороди, денної форми навчання, факультет дошкільної освіти. Навчання є платним, вартість навчання за рік становить 14920 грн. За перший семестр навчання мати позивача сплатила 7005 грн. На теперішній час тільки мати утримує позивача. Також позивач повідомляє, що вона з 11.08.2010 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] . Проте відповідач, не зважаючи на те, що позивач зареєстрована зі згоди всіх мешканців вказаної квартири, вигнав свою доньку з квартири, та на теперішній час досі перешкоджає їй у користуванні житловим приміщенням. На неодноразові прохання позивача не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням відповідач категорично відмовляє без пояснень такої перешкоди. Представником відповідача адвокатом Папай С.О. 26.04.2023 року подано відзив на позов, в якому він просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що зазначені у позовній заяві обставини не підтверджуються жодними доказами. Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідач вигнав її з квартири та перешкоджає користуватися житловим приміщенням, проте ніяких доказів на підтвердження цього факту не надають. Посилання позивача спростовуються листом ОСББ "Стандарт" про те, що [PERSON] в період з 15.08.2016 по 18.09.2017 з жодними заявами про перешкоджання їй у користуванні житловою площею не зверталась. Крім того, відповідно до листа Слобідського ВП ГУНП в Харківській області вбачається, що [PERSON] з будь-якими скаргами, заявами стосовно того, що їй чинять перепони в користуванні вищезазначеною квартирою в період часу з 15.08.2016 по 08.09.2017 не зверталась. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Крім того, у серпні 2016 року відповідно до ст. 160 СК України батьки позивача визначили місце проживання доньки [PERSON] за місцем проживання її матері [PERSON] . Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.01.2022 року (суддя Онупко М.Ю.) позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. На виконання розпорядження голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу передано до Ленінського районного суду м. Полтави. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 29.12.2022 року вказану цивільну справу передано до Комінтернівського районного суду м. Харкова за підсудністю. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2023 року вказані матеріали цивільної справи № 641/66/22 надійшли до провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Ященко С.О. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.03.2023 року цивільну справу № 641/66/22 прийнято до провадження судді Комінтернівського районного суду м. Харкова Ященко С.О. та призначено судове засідання по справі. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання 27.11.2023 року не з`явився, направив клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з його участі в іншому судовому засіданні. Розглянувши клопотання представника відповідача [PERSON] , враховуючи ненадання доказів поважності причин неявки в судове засідання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] від 27.01.2017 року встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.07.2005 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] . З копії консультативного висновку № П-201610 від 11.09.2015 року встановлено, що у [PERSON] виявлено діагноз: комбінований грудний сколіоз IV ступеня з порушенням функцій хребта та рекомендовано оперативне лікування. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.08.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище [PERSON] . З копії листа Начальника Слобідського ВП ГУНП в Х/о від 08.09.2017 року встановлено, що [PERSON] до Слобідського ВП ГУНП в Х/о зі скаргами чи заявами стосовно того, що їй чинять перепони в користуванні квартирою [ADDRESS] з 15.08.2016 по 08.09.2017 не зверталась. З копії листа ОСББ "Стандарт" від 18.09.2017 року встановлено, що [PERSON] в період з 15.08.2016 по 18.09.2017 з заявами про перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , чи з заявами про залишення за нею права користування житловою площею не зверталась. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . З копії посвідчення серії [NUMBER] від 13.12.2021 року встановлено, що [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства. З копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] . З копії свідоцтва про право власності від 22.09.2011 року встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 31.10.2011 року. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.12.2019 року встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до копії витягу зі Спадкового реєстру станом на 10.04.2023 року після [PERSON] у Чугуївській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 158/2020. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона знає сім`ю позивача та відповідача. Відповідач не дозволяє заходити в квартиру позивачу та її матері та відмовляється від свої доньки. Бачила, як позивач з матір`ю приходили вселятися у березні 2021 року, відповідач до квартири не пустив, в зв`язку з чим позивач викликала патрульну поліцію, якій відповідач пояснив, що [PERSON] йому ніким не являється. Також свідок повідомила, що коли були похорони дідуся (батька відповідача), то на вулиці було холодно, однак відповідач не пустив у квартиру позивача навіть погрітися. Позивач, коли ще була дитиною, та її матір виселились з квартири в зв`язку з тим, що відповідач бив дружину та штовхав позивача у спину після її операції. У судовому засіданні було відтворено відеозаписи, долучені [PERSON] . Дослідженням встановлено, що на компакт-диску міститься 6 відеозаписів, з яких вбачається, що позивач зі своєю матір`ю знаходячись у під`їзді, декілька разів стукали у вхідні двері квартири, але їм ніхто не відчиняв. В одному з відеозаписів, двері відчинила особа чоловічої статі, але до квартири не пустила. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексуУкраїни, Житлового кодексу України. Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК України. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права щодо припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житла. Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У цій справі питання про вселення в будинок та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні ним у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника будинку на користування ним. Для оцінки правомірності втручання у право особи на користування будинком та право співвласників будинку на здійснення права власності, Верховний Суд бере до уваги встановлені судами конкретні обставини справи та оцінюєзаконність втручання; легітимну мету (виправданість втручання загальним інтересом); дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає, що відповідно до правовстановлюючих документів та поданих сторонами доказів квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , станом на момент звернення до суду з цим позовом [PERSON] померла. Суд зазначає, що під час розгляду справи сторонами не надано належних та допустимих доказів щодо власника спірної квартири після смерті [PERSON] , доказів прийняття спадщини і набуття спадкових прав тільки відповідачем [PERSON] . При цьому суд також зазначає, що можливе неоформлення спадкоємцями [PERSON] своїх спадкових прав не є перешкодою для пред`явлення до них позову, оскільки відповідно до норм ЦК України спадщина належить спадкоємцям з моменту відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні. Відсутність можливості визначити за наявних у справі доказів, хто після смерті [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , позбавляє суд можливості в цій справі питання про вселення в квартиру та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні нею вирішити у контексті пропорційності застосування такого заходу з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права на користування. При цьому позивач не позбавлена права на судовий захист у правовідносинах щодо вселення та усунення їй перешкод у користуванні квартирою шляхом подання позову до належного відповідача (власників квартири) за своїми позовними вимогами. В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: dismissed