Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

У травні 2023 року позивач в особі свого представника - адвоката Лабовкіна О.О. звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. В своєму позові позивач зазначив, що 19 серпня 1995 року був укладений шлюб між ним і відповідачем. Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.06.2010 року шлюб між ним і відповідачем розірваний. Про зазначене рішення дізнався 13.08.2020 року. При цьому весь час з моменту укладення шлюбу по серпень 2020 року вони проживали з відповідачем однією сім`єю, подорожували, відвідували свята. Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу ними була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Отже, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. За цих підстав позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на нього. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2023 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 серпня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача Лабовкін О.О. позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена, відзив на позов не надала. При цьому раніше відповідачем подавалася заява про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану в Україні, посилаючись на те, що вона перебуває за кордоном у Чеській республіці. Водночас судом ураховано, що відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляд справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За змістом пункту 2 частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно з пунктами 1, 2 частини 3 статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд також ураховує, що Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було запроваджено воєнний стан з 5-30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено і який на сьогодні триває. В той же час частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантується, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Тому праву відповідача безпосередньо брати участь у судовому засіданні кореспондується право позивача на судовий захист. Суд звертає увагу, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Відповідно до статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. При цьому суд має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. Справа перебуває в провадженні суду з травня 2023 року. Відповідач мала достатньо часу для подання відзиву на позов. Загальна ситуація в місті Дніпрі є такою, що дозволяє складу суду, працівникам апарату, представнику позивача з`являлися в судові засідання. З огляду на це суд вважав можливим розглянути справу на підставі наявних даних та доказів у відсутності відповідача. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 1995 року. Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.06.2010 року шлюб між сторонами розірваний. Також судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.07.2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2895, відповідачем була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру 03.09.2007 року було зареєстроване за відповідачем у Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Вирішуючи між сторонами спір про поділ зазначеного майна, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд вважає доведеним, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки вона набута під час шлюбу. Доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя відповідач не надала. За таких обставин суд вважає можливим позов задовольнити, визнавши за позивачем у порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , залишивши у власності відповідача іншу 1/2 частину цієї квартирі. Щодо розподілу судових витрат, то суд враховує, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3050 грн. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас позивач у своєму позові просив не стягувати судові витрати та покласти їх на нього. Відтак суд не вирішує питання про стягнення судових витрат з відповідача.

Outcome: approved