Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просять суд ухвалити рішення, яким в рівних долях, на праві спільної часткової власності: - витребувати з незаконного володіння відповідача - [PERSON] на користь [PERSON] нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] ; - витребувати з незаконного володіння відповідача - [PERSON] на користь [PERSON] нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.04.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11330694000 та договір про надання споживчого кредиту № 11329567000. Двокімнатна квартира [ADDRESS] , належна позивачам на підставі договору купівлі-продажу 09.11.1994, виступила предметом іпотеки за договором іпотеки № 82181, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С., в забезпечення виконання вказаних кредитних зобов`язань. У 2011 році між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договорами про надання споживчого кредиту № 11330694000 та № 11329567000 від 08.04.2008. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04.03.2015 було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, 19.07.2019 приватним нотаріусом Рогачем В.В. була здійснена реєстрація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно права власності на вказану квартиру за ПАТ «Дельта Банк». У подальшому стало відомо щодо здійснення 05.12.2019 приватним нотаріусом Шевченко І.Л. нотаріальних дій, у зв`язку з перепродажем спірної АТ «Дельта- Банк» громадянину [PERSON] . Відповідач ПАТ «Дельта Банк» провів державну реєстрації права власності на квартиру позивачів за собою без належних на те підстав, зокрема було порушено приписи Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про іпотеку», приписи Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, приписи договору іпотеки. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2021 у цивільній справі № 755/2451/20, яке є преюдиційним для даної справи, за позовом [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., [PERSON] , було встановлено, що перехід права власності на належне позивачам спірне майно у власність ПАТ «Дельта Банк» було прийнято державним реєстратором з порушенням вимог Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про іпотеку», приписів Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Також вказаним рішенням суду було встановлено, що за наслідками прийнятих державним реєстратором рішень фактично відбулось примусове стягнення зазначеного майна без згоди власників. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Ухвалою суді Дніпровського районного суду міста Києва Слободянюк від 16.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено її до підготовчого судового засідання, у відкритому судовому засіданні, з викликом учасників справи. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13.06.2023 закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачів - [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю, посилаючись та обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що після ухвалення судами рішень у справі № 755/2451/20, якими було визнано порушення прав позивача [PERSON] , позивачі звернулись до суду із новий суб`єктним складом - позов про витребування майна подав до суду також співвласник спірної квартири [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засідання проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні, наголошуючи на тому, що іпотечний договір, предметом якого було спірне майно, укладений з волі позивачів. Підписанням даного договору позивач [PERSON] засвідчила, що надає іпотекодержателю згоду на розпорядження ним права власності на предмет іпотеки у разі непогашення заборгованості перед банком у строки, передбачені договором. Бездіяльність та безвідповідальність позичальника призвели до вибуття з володіння позивачів спірної квартири, яка на даний час перебуває у їх фактичному користуванні. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна у відповідача, який придбав спірну квартиру на електронних торгах, та, отже, є добросовісним набувачем майна. Відповідач на час укладання договору купівлі-продажу квартири не був обізнаний про відсутність прав у відчужувача на продаж майна, реєстрація була чинною, оформлення права власності здійснювались відповідно до вимог чинного законодавства. Витребування спірного майна у відповідача, як добросовісного набувача, призведе до порушення балансу в питаннях позбавлення відповідача належного йому майна та на нього буде покладено індивідуальний надмірний тягар. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні надала заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи, що позивачі звернулись до суду після спливу строку позовної давності, оскільки з 06.12.2019 - дати, коли відповідач [PERSON] набув у власність спірну квартиру, необхідно рахувати строк для звернення до суду із позовною заявою. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» - Петренко Г.В. у судовому засіданні проти задоволення вимог позивачів заперечувала, у задоволенні позову просила відмовити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши позиції сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] набули у власність спірну квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09.11.1994 Українською біржою «Десятинна» за реєстраційним номером 1/5784-5843, та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 04.07.1995 за реєстровим № 316 (а.с. 14). 08.04.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11330694000. Відповідно до умов договору, відповідачеві було надано кредит у розмірі 89000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 09.04.2018р. та з оплатою 14 % річних за користування кредитом (а.с. 16-22). 08.04.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] і [PERSON] , які виступають майновими поручителями за зобов`язаннями [PERSON] , з метою належного виконання зобов`язань за Кредитним договором 1 - Договір про надання споживчого кредиту № 11330694000 від 08.04.2008, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , та за Кредитним договором 2 - Договір про надання споживчого кредиту № 11329567000 від 08.04.2008, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , був укладений Договір іпотеки № 82181, посвідчений Кравченко І.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2090, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка належить Іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого 09.11.1994 Українською біржою «Десятинна» за реєстраційним номером 1/5784-5843, та зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації 04.07.1995 за реєстровим № 316, ринковою вартістю предмета іпотеки - 712 163,00 грн (а.с. 23-24). Підстави та способи звернення стягнення на предмет іпотеки визначені у розділі 4 Договору іпотеки № 82181 від 08.04.2008. За п. 4.1. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернення стягнення на Предмет іпотеки: 4.1.1. У разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором; 4.1.2. У разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати Предмета іпотеки; 4.1.3. В інших випадках відповідно до діючого законодавства. Відповідно до п. 4.2. Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: 4.2.1. Рішення суду; 4.2.2. Виконавчого напису нотаріуса; 4.2.3. Позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; 4.2.4. З інших, передбачених законодавством України, підстав. Згідно з п. 4.3. Договору іпотеки право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю. Звернення стягнення на Предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». У відповідно до розділу 5 Договору іпотеки № 82181 від 08.04.2008 Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: 5.21. Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2. Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.3. Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки. Одночасно з посвідченням Договору іпотеки № 82181 від 08.04.2008 Кравченко І.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна до припинення договору іпотеки, що за реєстровано в реєстрі за № 2091. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2015 по справі № 755/24750/14-ц, текст якого було досліджено повним доступом до Єдиного державного реєстру судових рішень, відмовлено у повному обсязі в позові Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зі вказаного рішення суду убачається, що на підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі даного договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до відповідача у повному обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки за матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки, на який позивач просить звернути стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому не може бути примусово стягнутий (відчужений) без згоди власника. Згоди власника на звернення стягнення суду надано не було (а.с. 105-107). Згідно інформаційної довідки № 331392954 від 05.05.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.М., 19.07.2019 12:35:53 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1878977080000, яким є квартира [ADDRESS] , за АТ «Дельта Банк», підстава виникнення права власності: Договір іпотеки №82181, серія та номер: 2090, виданий 08.04.2008, видавник: Кравченко І.С. , ПНКМНО; підстава внесення запису: індексний номер рішення: 47920669 від 24.07.2019 11:21:30, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.М. (а.с. 25-30). Також, відповідно до інформаційної довідки № 331420331 від 05.05.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., 05.12.2019 р. 10:56:49 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1878977080000, яким є квартира [ADDRESS] , за [PERSON] , підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу, серія та номер: 2203, виданий 05.12.2019, видавник: ПН КМНО Шевченко І.Л.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50036013 від 05.12.2019 10:59:15, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. (а.с. 31-37). Не погоджуючись із вибуттям спірної квартири із своєї власності, [PERSON] у лютому 2020 року звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом, у якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Рогача В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.07.2019, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,40 кв.м за АТ «Дельта Банк»; скасувати запис про право власності № 32524566 від 19.07.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Рогача В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.07.2019; витребувати нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,40 кв.м за АТ «Дельта Банк» з чужого незаконного володіння [PERSON] та передати його на користь [PERSON] ; скасувати запис про право власності № 34475263 від 05.12.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Шевченко І.Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.12.2019 (індексний номер 50036013). Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у цивільній справі № 755/2451/20, позов [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Рогача В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна із чужого незаконного володіння, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.07.2019, індексний номер:47920669 від 24.07.2019 11:20:17, про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ "Дельта Банк" ; вирішено питання судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.84-90). Постановою Київського апеляційного суду від 28.06.2022, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 27.10.2022, у справі № 755/2451/20, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2021 скасовано в частині вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач Вадима Вікторовича, ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у позові (а.с. 91-104). У вказаній справі суд апеляційної інстанції, з яким погодився суд касаційної, інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про визнання рішення незаконним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно не може бути звернена до приватного нотаріуса Рогача В.В., проте місцевий дійшов помилкового висновку про часткове задоволення вимог, пред`явлених до державного реєстратора, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до нього належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року у цивільній справі № 755/2451/20 було встановлено: «За матеріалами копії реєстраційної справи № 1878977080000, сформованої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), убачається, що 19.07.2019 уповноважений представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.М. з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 155-204). 24.07.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.М., за результатами розгляду вказаної заяви та документів, поданих для проведення державної реєстрації прав, винесено рішення провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартира, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: ПАТ «Дельта Банк», податковий номер 34047020. Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна (т. 1 а.с. 184). Згідно з витягом № 174944701 від 24.07.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.М., 19.07.2019 р. 12:35:53 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1878977080000, яким є квартира [ADDRESS] , за АТ «Дельта Банк», підстава виникнення права власності: Договір іпотеки №8218, серія та номер: 2090, виданий 08.04.2008, видавник: Кравченко І.С. , ПНКМНО; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47920669 від 24.07.2019 11:20:17, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.М. (т. 1 а.с. 185). 05.12.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 05.12.2019 10:01:27 за реєстраційним номером 37326260 уповноваженим представником ПАТ «Дельта Банк», для проведення державної реєстрації іншого речового права, винесено рішення провести державну реєстрацію іншого речового права, іпотека на квартира з реєстраційним номером 1878977080000, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: ПАТ «Дельта Банк», податковий номер 34047020 (т. 1 а.с. 190). 05.12.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 05.12.2019 10:14:00 за реєстраційним номером 37326883 уповноваженим представником ПАТ «Дельта Банк», для проведення державної реєстрації іншого речового права, винесено рішення провести державну реєстрацію обтяження, заборона на нерухоме майно на квартира з реєстраційним номером 1878977080000, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: ПАТ «Дельта Банк», податковий номер 34047020 (т. 1 а.с. 196). 05.12.2019 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 05.12.2019 10:56:49 за реєстраційним номером 37329177, для проведення державної реєстрації права власності, винесено рішення провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартира з реєстраційним номером 1878977080000, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , податковий номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 203). Згідно з витягом № 191631562 від 05.12.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., 05.12.2019 р. 10:56:49 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1878977080000, яким є квартира [ADDRESS] , за [PERSON] , підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу, серія та номер: 2203, виданий 05.12.2019, видавник: ПН КМНО Шевченко І.Л.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50036013 від 05.12.2019 10:59:15, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. (т. 1 а.с. 204)». Задовольняючи позовні вимоги про скасування вказаного вище рішення державного реєстратора, суд встановив, що 19.07.2019 уповноважений представник ПАТ «Дельта Банк» при зверненні до приватного нотаріуса із з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк» не надав державному реєстратору копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем боржникові [PERSON] , яка є відмінною від іпотекодавців [PERSON] та [PERSON] . Крім того, серед матеріалів вказаної реєстраційної справи була відсутня оцінка предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на момент набуття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність. Також, суд дійшов висновку, що на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв.м, та використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про витребування спірної нерухомості від [PERSON] , суд першої інстанції вказав, що оскільки за матеріалами справи встановлено, що спірна квартира вибула із власності позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , то підстави для її витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] та передання її на користь [PERSON] відсутні, оскільки спірна квартира не належить позивачу як одноосібному власнику. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень. Даний конституційний принцип узгоджується з принципом res judicata, який унеможливлює неврахування факту виникнення суб`єктивних прав та обов`язків на підставі іншого рішення суду за визначених процесуальних законом обставин. Отже, судом враховано, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2021 у справі № 755/2451/20 набрало законної сили у встановленому законом порядку, у нескасованій судом апеляційної та касаційної інстанції частині, та встановлені судами обставини не підлягають доказування при розгляді цієї справи. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15. Однією з підстав витребування майна від добросовісного набувача є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у власність, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. На час укладення Договору іпотеки № 82181 від 08.04.2008 чинною була редакція Закону України «Про іпотеку» від 12.05.2006. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Судом встановлено, що умовами Договору іпотеки № 82181 від 08.04.2008 передбачені способи звернення стягнення на Предмет іпотеки, зокрема пунктом 5.2.1. визначено передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, Договір іпотеки № 82181 від 08.04.2008 містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений Законом України «Про іпотеку». Як встановлено судом у справі № 755/2451/20, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.11.2021, залишеним без змін в цій частині постановою Київського апеляційного суду від 28.06.2022 та постановою Верховного Суду від 27.10.2022, визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 19.07.2019, індексний номер: 47920669 від 24.07.2019 року 11:20:17, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення державного реєстратора) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню. Ураховуючи наведене, спірна квартира, яка є предметом іпотеки, залишилася у володінні [PERSON] та [PERSON] , які є її власниками і користувачами. Як вказано вище, Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Жодних доказів про згоду [PERSON] та [PERSON] на незаконне відчуження спірної квартири матеріали справи не містять. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. В оцінці доводів представника відповідача про те, що задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у [PERSON] , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки позбавить його права власності на спірне майно покладе на нього індивідуальний та надмірний тягар, суд відмічає наступне. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правові норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма права, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма права, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми права, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закладеного першою нормою права. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, заява № 19336/04). Тобто, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом встановлено, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, на підставі рішення державного реєстратора, яке було визнано протиправним та скасоване, жодних правочинів щодо розпорядження належним їм нерухомим майном позивачі не вчиняли, тому суд доходить висновку про витребування спірного майна з володіння [PERSON] . Такий висновок ураховує інтереси позивачів як власників спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли [PERSON] та [PERSON] втратили майно внаслідок протиправного рішення державного реєстратора, права та інтереси позивачів переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише за умови, що згідно зі статтею 388 ЦК України воно не може бути витребуване у нього. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 335/10446/18. Суд також вказує, що добросовісний набувач не позбавлений можливості відновити свої права у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного нерухомого майна на підставі статті 661 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Тобто, законодавство України надає відповідачу, певні ефективні засоби юридичного захисту. Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510цс15, а також постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 335/10446/18. Отже, витребування спірного нерухомого майна у [PERSON] не порушуватиме принцип пропорційності. Щодо належності особи відповідача ПАТ «Дельта Банк» суд доходить наступного висновку. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Зміст і характер правовідносин між учасниками справи, а також встановлені обставини справи підтверджують, що спір у позивачів виник саме з [PERSON] внаслідок придання ним спірного майна, а не з ПАТ «Дельта Банк», оскільки правомірність дій державного реєстратора та прийнятого ним рішення щодо реєстрації за ПАТ «Дельта Банк» права власності на нерухоме майно не є предметом даного судового розгляду та були досліджені в іншій судовій справі. Таким чином, позовна вимога про витребування квартири з чужого незаконного володіння не може бути звернена до ПАТ «Дельта Банк», якого позивачі також визначили відповідачем. Що стосується заявленої представником відповідача [PERSON] заяви про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». Тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Відповідно до ч. 4ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3234/16. Отже, початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковується з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу, а не з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно. Саме ця правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 має враховуватись судами під час вирішення тотожних спорів, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17. Тобто, по суті перебіг позовної давності для особи починається з моменту, коли в неї виникли підстави та реальна можливість для звернення до суду із відповідним позовом. Постановою КМУ від 11.03.2020 №211 установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Згідно із Законом від 30.03.2020 №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п.12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача [PERSON] вказує, що відповідач [PERSON] 06.12.2019 набув у власність спірну квартиру, та, отже, із цієї дати почав спливати строк позовної давності щодо будь-яких майнових претензій до відповідача. Відповідно до п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Так, Законом України від 15.03.2022 № 2120-розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії". Отже, строк позовної давності за вимогою про витребування майна з незаконного володіння в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії воєнного стану. Таким чином, позовна давність для пред`явлення позовних вимог по даній справі станом на день звернення до суду не сплила, її перебіг був зупинений до кінця дії карантину. Після припинення дії карантину строк, що залишився до кінця спливу позовної давності продовжується на строк дії воєнного стану в Україні. За матеріалами справи, позивачі 09.05.2023 звернулись до суду за захистом прав, порушених внаслідок проведення 19.07.2019 державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «Дельта Банк». З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що строк позовної давності на момент звернення до суду [PERSON] та [PERSON] із вказаним позовом не сплив, тому підстави для задоволення заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності відсутні. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову, у частині витребування від [PERSON] з незаконного володіння на користь [PERSON] та [PERSON] по частини квартири [ADDRESS] ; у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] в частині вимог до ПАТ «Дельта Банк» про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити. У порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь кожного з позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 3 355, 00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial