Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом, яким просила суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Свій позов мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у шлюбі з 16.09.2014 року. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Одруження з відповідачем виявилось невдалим, через непорозуміння та різні погляди на життя, тож рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06 жовтня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано, при цьому місце проживання малолітнього сина судом не визначалося, син почав проживати з матір`ю. Протягом останніх місяців відповідач пропонував позивачу змінити місце проживання сина, визначивши його з ним, що, як вважає позивач, зумовлене намаганням ухилитися від мобілізації. Крім того, відповідач неодноразово при побаченнях з сином самовільно порушував домовленості з позивачем щодо місця їх спільного перебування з сином під час побачень, часу повернення сина додому, без погодження з позивачем, відповідач здійснював обстеження та лікування сина, не повідомивши, і не погодивши це з позивачем. Щодо ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків, позивач вказала, що син [PERSON] проживає в належних житлово-побутових умовах, забезпечений усім необхідним, має належне харчування та умови для навчання та розвитку - відвідує секції та факультативи. Позивач наголосила, що син з березня 2021 року проживає з нею, вона безпосередньо постійно піклується про його побут, здоров`я, навчання та розвиток, що відповідно, зумовило більшу прихильність сина саме до неї. Таким чином, з урахуванням, викладеного вище, [PERSON] вважає, що саме проживання сина [PERSON] з нею відповідає вимогам Сімейного Кодексу України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідає інтересам дитини, та забезпечить якнайкращі умови розвитку, проживання, навчання дитини. В судовому засіданні: Представник позивача адвокат Жук Ю.Б. надав суду пояснення, аналогічні позову, заявлені вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Додатково пояснив, що на сьогоднішній день позивач разом із сином проживають в Німеччині в безпечному середовищі, дитина навчається в німецькій школі, і продовжує дистанційне навчання у своїй школі. Відповідач заперечив проти позову. Представник відповідача адвокат Жук М.В. проти позову заперечила, вказала, що позивач самовільно вивезла дитину за кордон, через що батько не може бачитися з сином. Наголосила, що підстав для виїзду дитини за кордон немає, а позов є немотивованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник третьої особи заперечила проти позову, просила розглядати справу без їх участі. Процесуальні дії суду під час судового розгляду: 14 листопада 2022 року ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області позовну заяву [PERSON] було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 14 березня 2023 року було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Жук М.В. про витребування доказів та витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України області інформацію щодо перетинання державного кордону України громадянкою України [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] 14 березня 2023 року було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Жук М.В. про витребування доказів та зобов`язано орган опіки та піклування Виконавчого комітету Володимирської міської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] та повторний акт обстеження умов проживання дитини. 16 травня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05.05.2015 року, позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 06.10.2021 року по справі № 154/1917/21, яке набрало законної сили 06.11.2021 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 30.08.2022 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей, характеристики голови правління ОСББ «Гармонія» на [PERSON] , позивач проживала разом з сином в [ADDRESS] . умови проживання родини задовільні, в квартирі чисто, наявна необхідна побутова техніка, сім`я в повній мірі забезпечена продуктами харчування. Для дитини створено окреме спальне місце, є робочий стіл для навчання, дитина забезпечена одягом та взуттям. Стосунки в сім`ї доброзичливі, матір`ю створено всі умови для проживання малолітнього [PERSON] . Сама позивач характеризується позитивно, працьовита, товариська, ввічлива. У побуті доброзичлива та чуйна, підтримує добрі стосунки як у сім`ї, так і в спілкування з сусідами. В побуті є охайною, квартиру утримує в належному санітарному та технічному стані. З листа Державної прикордонної служби України від 29.03.2023 року вбачається, що позивач та [PERSON] , [INFO] , перетнули державний кордон України в напрямку виїзду 10.01.2023 року. З наданих представником позивача свідоцтва про реєстрацію місця проживання, копії декларації про доходи, копії посвідки на проживання вбачається, що [PERSON] та її син законно перебувають у ФРН, мають належні умови проживання та дохід. Заявою від 07.09.2023 року представник служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради повідомив, що не може надати висновок про визначення місця проживання [PERSON] , оскільки мати з дитиною не проживають на території Володимирської міської ради, вони виїхали за кордон де перебувають протягом тривалого часу. Окрім того, мати чинить перешкоди у зустрічах дитини з батьком, не повідомляє останньому місце проживання дитини, чинить перешкоди у спілкуванні з сином в телефонному режимі. Згідно ст. 29 ч. 4 ЦК України, ст. 160 ч.1 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III 26 квітня 2001 року визначено, що у разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст. 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Так, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Підсумовуючи вищевикладене оцінивши та дослідивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] , як мати малолітньої дитини, в повній мірі піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, а інтереси дитини є предметом її основного піклування. Оцінюючи твердження відповідача про те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, суд керується наступним. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року визначено, що у разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Відповідно до ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Даних про те, що відповідач звертався до органів опіки з приводу перешкод у спілкуванні з сином матеріалами справи не доведено, а судом не встановлено. Зустрічних вимог відповідачем також не заявлено. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому, суд бере до уваги позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 09.02.2023 року по справі № 753/572/20, відповідно до якої сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6). З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Тож, з урахуванням введення на всій території України військового стану, військової агресії Російської Федерації проти України, суд вважає, що намагання позивача убезпечити свого малолітнього сина від наслідків ракетних обстрілів та їх виїзд на територію іншої держави, яка надає прихисток громадянам України, відповідає інтересам дитини в частині забезпечення її безпеки та права на життя. Таким чином, зважаючи на те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю відповідає законним інтересам дитини, його розлучення з [PERSON] може порушити тісний емоційно-психологічний зв`язок дитини малолітнього віку з матір`ю, з якою він проживав з народження, що в свою чергу може мати негативні наслідки для самої дитини у майбутньому, на сьогоднішній день дитині безпечніше буде проживати в Німеччині, яка надає прихисток громадянам України з матір`ю, яка створювала та створює необхідні умови для його життя та розвитку. Тож з урахуванням насамперед інтересів дитини, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про визначення місця проживання її малолітнього сина є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved