Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

06.10.2023 позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON] . В обґрунтування позову зазначає, що 29.04.2006 між сторонами було укладено шлюб, від якого народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З відповідачем спільне проживання припинено з 22.02.2022. З часу припинення спільного проживання відповідач надає матеріальну допомогу дітям, але не регулярно, на свій розсуд, що створює фінансові ускладнення. Незважаючи на малолітню дитину позивач змушена працювати. [PERSON] не має інших утриманців, відомості про його місце праці відсутні. З урахуванням віку відповідача, його матеріального стану виплата у розмірі 30\~000 грн щомісячно відповідає його фінансовим можливостям, росту цін на продукти та послуги та рівню потреб дітей щодо забезпечення матеріального та духовного розвитку, з відповідачем раніше обговорювались такий розмір аліментів та він погоджувався з цим. У зв`язку з чим позивач просить стягнути аліменти на утримання двох дітей у розмірі 30\~000 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття з індексацією, але не менше 50% прожиткового мінімуму. 30.10.2023 [PERSON] , в інтересах відповідача, подано заяву, у якій зазначено, що справу просить розглянути за відсутності відповідача та його представника. Одночасно клопоче про зазначення у рішенні справи про стягнення аліментів, що позивач зобов`язується повідомляти відповідача за два дні про зміну місця проживання дітей у випадку задоволення позовних вимог позивачки, проти яких відповідач не заперечує і дає свою згоду на задоволення позову. 08.11.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позов підтримали та просили задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 29.04.2006 між [PERSON] , та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис №229. Від шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, діти проживають з матір`ю. Згідно ст. ст.180,\~181 Сімейного Кодексу України, якими передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи\~виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Метою законодавчого закріплення права одного з батьків, з ким проживає дитина на отримання аліментів у твердій грошовій сумі є перш за все захист інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Отже, суд приходить до висновку про стягнення аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] щомісяця. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів суд приймає до уваги, що відповідач працездатна особа, інших утриманців не має, тоді як утримання малолітніх дітей потребує значних матеріальних витрат і сума у розмірі по 2500 грн на дитину суд вважає достатньою, в якості участі відповідача в цих витратах. При цьому судом також враховано ЗУ «Про державний бюджет на 2023 рік», яким визначено, що прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2272 гривні, а для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні (ст. 7 зазначеного Закону). Суд не бере до уваги доводи позивача, що розмір аліментів на дітей повинен становити 30 000 грн щомісяця на кожну дитину, оскільки [PERSON] в обґрунтування такого розміру аліментів не надала жодного доказу, а лише вказує, зокрема, що зазначений розмір аліментів відповідає фінансовим можливостям відповідача, росту цін на продукти та рівню потреб дітей щодо забезпечення матеріального та духовного розвитку, проте доказів фінансового стану [PERSON] не надано. Отже, аліменти у розмірі по 2500 грн на кожну дитину щомісяця є достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дітей, в тому числі і забезпечення харчування дитини, одягу та відпочинку. Також, судом враховано, що утримання дитини є обов`язком не тільки батька, а і матері. Що стосується поданої заяви про розгляд справи без участі [PERSON] . Суд зазначає,\~що відповідно\~до ч.1,\~3\~ст.\~60\~ЦПК України\~-\~представником у\~суді може\~бути адвокат\~або законний\~представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у\~статті 61\~цього Кодексу За правилами ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (п. 1 ч. 1 зазначеної статті). Згідно з ч. 2 ст. 62 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою. Ст. 244 ЦК України передбачає, що представництво,\~яке грунтується\~на договорі,\~може здійснюватися\~за довіреністю. Представництво\~за довіреністю\~може грунтуватися\~на акті\~органу юридичної\~особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Норми ст. 245 ЦПК України встановлюють форму довіреності. Аналізуючи зміст статей 244, 245\~ЦК України\~і ст. 62\~ЦПК України\~можна дійти наступних висновків: Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально; Довіреність військовослужбовця або іншої особи, яка перебуває на лікуванні у госпіталі, санаторії та іншому військово-лікувальному закладі, може бути посвідчена начальником цього закладу, його заступником з медичної частини, старшим або черговим лікарем; Довіреність військовослужбовця, а в пунктах дислокації військової частини, з`єднання, установи, військово-навчального закладу, де немає нотаріуса чи органу, що вчиняє нотаріальні дії, також довіреність працівника, члена його сім`ї і члена сім`ї військовослужбовця може бути посвідчена командиром (начальником) цих частини, з`єднання, установи або закладу; Довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора; Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами; Довіреність суб`єкта права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якого прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги; Довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання. Із змісту вказаних положень вбачається, що наразі чинне законодавство дозволяє посвідчення довіреностей фізичної особи за місцем проживання, крім нотаріуса, лише у населеному пункті (в якому проживає довіритель) уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, де немає нотаріусів. Разом з тим, як вбачається, з наданої довіреності, вона не відповідає вимогам ст. ст. 244, 245\~ЦК України\~і ст. 62\~ЦПК України, а отже, заява [PERSON] , яка подана від імені відповідача, про визнання позову не може бути прийнята судом до уваги, оскільки подана не уповноваженою особою. Окрім того, суд зазначає, що Частинами 1 та 4\~статті 206 ЦПК України\~передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, визнання позову відповідачем є його одностороннім волевиявленням, яке спрямоване на врегулювання спору з позивачем. На відміну від відмови від позову, визнання відповідачем позову, навіть при його прийнятті судом, не є підставою для закриття провадження по справі, а навпаки, є результатом вирішення спору по суті з ухваленням рішення про задоволення позову. Верховний Суд у своїй практиці послідовно наголошує на тому, що суд вправі відмовити у прийнятті визнання позову виключно за наявності встановлених судом обставин, коли таке визнання суперечить закону (його чітко визначеній нормі), або коли таке визнання порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суди не вправі покласти в основу свого рішення факт визнання позову відповідачем, виключно за наявності обставини, коли таке визнання суперечить закону, або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, не дослідивши при цьому обставини справи. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17). Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що відповідачем не надано підтвердження свого матеріального стану, не надано доказів того, що на його утриманні відсутні інші особи, що він є працевлаштованим, а також з урахуванням того, що заяву про визнання позову подано неуповноваженою особою, суд не приймає заяву про визнання позову. За вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів.

Outcome: partial