Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з 15 червня 1992 року по 5 квітня 1997 року вона працювала в КСП «Україна» с. Мрин Носівського району Чернігівської області та відповідно була членом цього КСП. Коли проводилась реорганізація КСП та розпаювання земель, які належали КСП «Україна», керівництво КСП повідомили їй (позивачу), що на всіх членів КСП не вистачило землі, а тому їй не належить до видачі сертифікат на право на земельну частку (пай). Вона (позивач) захворіла на онкологічне захворювання і тривалий час не мала можливості займатися вирішенням цього питання. У 2023 році їй (позивачу) стало відомо, що правоохоронні органи займаються перевіркою щодо зловживань колишніх керівників КСП «Україна» і останні почали повідомляти членів КСП про наявність вільної землі. Вона (позивач) з`ясувала, що була включена до списку громадян членів КСП «Україна», який був додатком до державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЧН № 000092 під дошлюбним прізвищем « [PERSON] » під [ADDRESS] . На її (позивача) звернення Мринська сільська рада надала інформацію про те, що на даний час на території сільської ради поза межами с. Мрин є вільний земельний пай під № [NUMBER] , загальною площею 6,5921 га (4,5588 га рілля та 2,0633 га сіножаті), який не сформований в розумінні ЗК України і може бути їй переданий. Сільська рада також повідомила, що розмір паю, на який вона (позивач) мала право при розпаюванні земель КСП «Україна» складав 7,04 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 151 098,94 грн. На її (позивача) заяву про виділення в натурі земельного паю № 542 відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі земельних ділянок власникам земельних часток/паїв» Мринська сільська рада 5 травня 2023 року відмовила у виділенні земельного паю, пославшись на відсутність правовстановлюючого документа. Вона (позивач) вважає, що звертаючись до суду із цим позовом не пропустила строк позовної давності, оскільки про свої майнові права на земельну частку (пай) і наявність вільного земельного паю довідалася у 2023 році.\~ [PERSON] просила визнати за нею право на земельну частку (пай) під № 542, загальною площею 6,5921 га (4,5588 га рілля та 2,0633 га сіножаті), що еквівалентно 7,04 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 151 098,94 грн., на який вона мала право як член КСП «Україна», розташованого на території Мринської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області. У судове засідання позивач та її представник адвокат Левченко Г.В. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. У судове засідання представник Ніжинської районної державної адміністрації не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, а також відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що вони не є належним відповідачем у справі, не є розпорядником інформації про розподіл земельних часток (паїв) між власниками, їх переоформлення та спадкування на території Мринської сільської територіальної громади. У судове засідання представник Мринської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що сільська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення, просив розгляд справи проводити без їх участі. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову. Суд вважає за необхідне відмовити у прийнятті визнання Мринською сільською радою Ніжинського району Чернігівської області позову та дослідити всі обставини справи. У судовому засіданні встановлено, що 15 червня 1992 року [PERSON] була прийнята в члени КСП «Україна», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 11). Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720 від 8 серпня 1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в томі числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. У судовому засіданні встановлено, що 14 листопада 1995 року КСП «Україна» було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ЧН № 000092, який було зареєстровано в книзі видачі державних актів на право колективної власності на землю 14 листопада 1995 за № 10, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12-15). Згідно додатку № 1 до державного акта на право колективної власності на землю серії ІІ-ЧН № 000092 позивач під прізвищем « [PERSON] » була внесена до списку громадян членів КСП «Україна» за № 371, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 16-17). Таким чином, суд вважає, що у позивача виникло право на одержання земельної частки (паю) із земель колишнього КСП «Україна», оскільки вона була членом КСП «Україна» та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Правовідносини, що склалися між сторонами з приводу права на земельну частку (пай), виникли до вступу в дію Цивільного кодексу 2004 року. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2004 року правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Зокрема, на пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений статтею 50 Закону України № 697-XII від 7 лютого 1991 року «Про власність» і статтею 71 ЦК в редакції 1963 року (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Дотримання строку звернення з позовом є однією з умов для реалізації права на позов. Вона дисциплінує учасників правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів правовідносин. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. У даних правовідносинах право на позов у позивача виникло у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК 2004 року. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК в редакції 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Статтею 75 ЦК в редакції 1963 року встановлено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Ураховуючи, що [PERSON] з позовом до суду звернулася 9 травня 2023 року, поважних причин пропуску строку позовної давності не зазначила, відповідних доказів не надала, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Доводи позивача та її представника про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про свої майнові права на земельну частку (пай) та наявність вільного земельного паю позивач довідалась у 2023 році, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству, чинному на час виникнення спірних правовідносин. Позивачем та її представником не було надано суду докази про те, що у період з 1995 по 1998 роки позивач за станом здоров`я не мала можливості займатися отриманням права на земельну частку (пай) із земель КСП «Україна». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed