Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов У липні 2021 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання №24-11-2020-1/1 від 23.11.2020 року та №24-11-2020-1/2 оренди обладнання з обов`язковим викупом від 23.11.2020 року, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» та [PERSON] - недійсними та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» в користь [PERSON] 6000 доларів США, що у еквівалентно 169 500 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що 23 листопада 2020 року між ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу обладнання № 23-11-2020-1/1 предметом якого, є передача у власність покупця - зарядні пристрої (станції) для електромобілів змінного струму «Пристрій зарядний для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.0», номер 2423, модель eUA - 2, що введений і експлуатацію, та розташований за адресою [ADDRESS] згідно Специфікації №1. На виконання умов Договору 1 позивачем було сплачено вартість вказаного обладнання у сумі 6 000,00 (шість тисяч доларів США, (готівкою, в офісі ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА»), що за офіційним курсом Національного банку України на день сплати коштів еквівалентно 169 500,00 грн. У зв`язку з тим, що фізичної передачі обладнання не планувалось, через неможливість його від`єднання та користування поза місцем введення в експлуатацію, між - [PERSON] , (як Орендодавцем) позивачем, та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», (як Орендарем), відповідачем 23 листопада 2020 року, було укладено Договір оренди обладнання з обов`язковим викупом №23-11-2020-1/2. За умовами Договору (Орендар) відповідач прийняв у строкове платне користування майно, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: номер 2423, модель Еua-2, та вартістю 169\~500 гривень, 00 копійок. Вказане майно, активне використовується відповідачем в своїй діяльності, відповідно до мети оренди, а саме для обслуговуванню транспортних засобів (для зарядження електромобілів). Відповідно до п.4.2. Договору 2 ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» як Орендар, щомісяця у період з 15 до 30 або 31 числа кожного місяця, сплачує орендну плату, яка в цілому складає 1,85% в місяць від суми вказаної в п. 1.1.1. Договору, та становить 3 135 гривень, 75 коп. Проте станом на 02 червня 2021 року відповідач жодного разу не виконав умов п.4.2. Договору, та не сплатив орендну плату за користування майном. Відповідно до приписів п.7.1.6, та розділу 8 «Порядок викупу майна, що орендується» Договору 2 відповідач зобов`язується викупити майно, що орендується в кінці дії Договору 2, тобто до 23 листопада 2021 року, згідно п.3.1.Договору 2. Право власності на майно переходить після сплати ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов Договору 2, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної до 6 000,00 (шести тисячам) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів. Враховуючи не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачка звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.05.2022 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином, представник позивачки звернувся до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заява про розгляд справи у його відсутність не надходила, відзив на позов не подавав. За письмовою згодою позивача, в зв`язку з неповажною неявкою відповідача у судове засідання, за відсутності відзиву на позовну заяву, розгляд справи проведений в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів. При викладених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою\~\~позивача, що відповідає положенням\~ст. 280-282 ЦПК України, так як\~\~надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 2. Мотивувальна частина Судом встановлено, що 23 листопада 2020 року між ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу обладнання № 23-11-2020-1/1 предметом якого, є передача у власність покупця - зарядні пристрої (станції) для електромобілів змінного струму «Пристрій зарядний для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.0», номер 2423, модель eUA - 2, що введений і експлуатацію, та розташований за адресою [ADDRESS] згідно Специфікації №1. На виконання умов Договору 1 позивачем було сплачено вартість вказаного обладнання у сумі 6 000,00 (шість тисяч доларів США, (готівкою, в офісі ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА»), що за офіційним курсом Національного банку України на день сплати коштів еквівалентно 169 500,00 грн. У зв`язку з тим, що фізичної передачі обладнання не планувалось, через неможливість його від`єднання та користування поза місцем введення в експлуатацію, між - [PERSON] , (як Орендодавцем) позивачем, та ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА», (як Орендарем), відповідачем 23 листопада 2020 року, було укладено Договір оренди обладнання з обов`язковим викупом №23-11-2020-1/2. За умовами Договору (Орендар) відповідач прийняв у строкове платне користування майно, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: номер 2423, модель Еua-2, та вартістю 169\~500 гривень, 00 копійок. Вказане майно, активне використовується відповідачем в своїй діяльності, відповідно до мети оренди, а саме для обслуговуванню транспортних засобів (для зарядження електромобілів). Відповідно до п.4.2. Договору 2 ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» як Орендар, щомісяця у період з 15 до 30 або 31 числа кожного місяця, сплачує орендну плату, яка в цілому складає 1,85% в місяць від суми вказаної в п. 1.1.1. Договору, та становить 3 135 гривень, 75 коп. Як вбачається зі змісту позовної заяви, представники ТОВ «ГРУПА ЕЛЕКТРОЮА» на зв`язок не виходять, грошові кошти відповідно до договору позивачу не повернуті. На спростування зазначеного матеріали справи жодних доказів не містять. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно\~ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Згідно\~ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Загальні підстави недійсності правочину визначені\~статтею 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 328 ЦК України\~чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 4\~постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз`яснив, що судам відповідно до\~статті 215 ЦК України\~необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсними (оспорюваний правочин). Відповідно до\~ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено про те, що на момент укладення вищевказаних оспорюваних договорів з позивачем, відповідач не був власником зазначеного майна. Жодних заперечень на спростування вказаних обставин відповідачем подано не було, так само як і будь-яких доказів протилежного. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що за викладених обставин позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому укладені між сторонами договір підлягає визнанню недійсним. Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі, 169 500,00 грн - обов`язковий викупний платіж, суд приходить до наступного. За положеннями\~ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Такий правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво). Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Відповідну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 712/757/16-ц (провадження № 61-17559св18). Таким чином, стягненню з відповідача також підлягають грошові кошти у розмірі 169 500,00 грн - обов`язковий викупний платіж. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1695,00 грн.

Outcome: approved