Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 10.03.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено кредитний договір №1665594, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором, а відповідач зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у строки, передбачені договором. Відповідач не виконує покладені на неї договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 32800 гривень 00 копійок. ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є фінансовою установою та має право здійснювати факторингові операції, і 27.06.2022 року ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №27062022, відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступив на користь позивача право вимоги до відповідача по кредитному договору відповідача №1665594 від 10.03.2021 року, і в зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання по договору, позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості та сплачених судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача надійшла заява в якій він просив справу розглянути без його участі та просив відмовити в задоволенні позову надавши відзив на позов. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна які вона посилається довести обставини, які мають значення для справи і на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, що передбачено статтею 83 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.1 ст.14 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа зобов`язана вести облік своїх операцій та надавати звітність відповідно до вимог законів та нормативно-правових актів органів, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Відповідно до ч.1ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 42 розділу III Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Необхідність дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15-ц. Правова позиція щодо первинних документів відображена в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2018 року в справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Отже, первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано належних та достатніх доказів, які відповідали б вимогам законодавства та дійсно могли підтвердити надання відповідачу грошових коштів за договором. До позовної заяви долучено копію інформаційної довідки ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 квітня 2023 року № 2643 230418120046 про те, що відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта. При цьому вказана довідка не містить, як платіжний документ, відомості, які можуть ідентифікувати платника та отримувача коштів, підстави перерахунку відповідних коштів та зв`язок саме з кредитним договором від 10 березня 2021 року № 1665594. При цьому, позивач зазначає, що він є кредитором за кредитним договором від 12 серпня 2021 року, який укладений між ТОВ «Кредитна установа Європейська кредитна група» та відповідачем, оскільки первісним кредитором було відступлено право вимоги за цим договором на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». На підтвердження вказаної обставини позивачем надано копію договору факторингу № 19042022-Є від 19 квітня 2022 року, відповідно до умов якого відступлено фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Проте, належних реєстрів чи їх завірених копій, що передбачено пунктом 9.8 договору факторингу від 19 квітня 2022 року, як додатку та невід`ємної його частини суду не надано, а доданий лише документ під назвою витяг з реєстру боржників, який не засвідчено підписами обох сторін договору факторингу та не скріплено їх печатками, він містить лише підпис представника позивача, яка не підписувала вказаний договір факторингу, а тому долучений витяг, не може вважатися належним та допустимим доказом передачі права вимоги до відповідача на користь позивача. Крім цього, статтею 512 Цивільного кодексу України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про споживче кредитування» відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Кредитодавець, який відступив право вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучив колекторську компанію до врегулювання простроченої заборгованості, зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит новому кредитору або залучення колекторської компанії до врегулювання простроченої заборгованості повідомити споживача. Що в свою чергу не було виконано кредитодавцем. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е)вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч.3 ст.656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Згідно з ч.1 ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Вищевказані правові висновки щодо кваліфікуючих ознак договору факторингу зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16, від 31.10.2018 року у справі № 465/646/11, від 11.10.2019 року у справі № 910/13731/17, від 10.11.2020 року у справі № 638/22396/14-ц. 27 червня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27062022, у відповідності до умов якого, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА» передає (відступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до вказаного договору, сторони визначили терміни, що використовуються у договорі, наступним чином: Одинична ціна - ціна придбання Фактором у Клієнта права грошової вимоги однієї іх Заборгованостей по конкретному боржнику, яка визначається у відсотковому співвідношенні від заборгованості Боржника; Ціна продажу - сума грошових коштів, що сплачується Фактору Клієнтом після підписання Сторонами Акту прийому-передачі Реєстру Боржників на умовах даного Договору, розмір якої встановлюється згідно пункту 3.3 Договору. Відповідно до пункту 3.1 договору факторингу - загальна сума прав вимоги, що відступаються за цим договором, ціна продажу та одинична ціна визначаються в день передачі по акту прийому передачі реєстру боржників, який складається та підписується в день укладення даного договору. Дослідити зміст пункту 3.3 договору факторингу № 27062022 від 27 червня 2022 року, не є можливим, оскільки при виготовленні позивачем фотокопії, ця інформація не була ним долучена до матеріалів справи. Крім цього, в Акті прийому-передачі Реєстру Боржників, що єдодатком додоговору факторингу № 27062022 від 27 червня 2022 року не відображена одинична ціна відступлення права вимоги за кредитним договором № 1665594, а лише визначена загальна сума заборгованості, що складає 90536942 гривні 33 копійки. Позивачем не надано доказів сплати визначеної ціни продажу за договором - оплати за відступлення права вимоги по договору факторингу № 27062022 від 27 червня 2022 року, таким чином не доведено належними та допустимими доказами обставину переходу права вимоги за кредитним договором від 10 березня 2021 року № 1665594 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Як вбачається з умов кредитного договору, сторони погодили термін кредитування строком на 30 днів, тобто у період з 10 березня 2021 року по 09 квітня 2021 року. Договір був продовжений на підставі додаткового договору б/н до договору № 1665594 від 03.04.2021 року на строк 30 днів (04.05.2021 року), додаткового договору б/н до договору № 1665594 від 30.04.2021 року на строк 30 днів (31.05.2021 року), додаткового договору б/н до договору № 1665594 від 31.05.2021 року на строк 30 днів (01.07.2021 року), додаткового договору б/н до договору № 1665594 від 01.07.2021 року на строк 30 днів (01.08.2021 року), додаткового договору б/н до договору № 1665594 від 31.07.2021 року на строк 30 днів (31.08.2021 року). Відповідно до умов Розділу 4 вказаного договору щодо порядку продовження строку користування кредитом. Автопролонгація передбачено наступне. Так, вказаним розділом передбачено два види порядку продовження строку кредиту, а саме пункт 4.1. Порядок продовження строку кредиту за ініціативою Клієнта (пролонгація) та пункт 4.2. Порядок автопролонгації строку кредиту. Водночас, як слідує з наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредитному договору, відповідачу були нараховані відсотки за період поза межами строку кредитування, тобто по 29.11.2022 року. При цьому, в позовній заяві ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» взагалі не обгрунтовує наданий розрахунок як доказ для розуміння суду щодо порядку його розрахунку, виду застосованого порядку продовження строку кредиту, інше. Також відповідач не здійснювала підпис договору шляхом електронного підпису призначеного для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, що підтверджується Розділом 8 договору та його додатків, який містить по два і більше засобів зв`язку (номера телефонів, електронна пошта). Враховуючи вищевказане, з урахуванням положень ч.1 ст.1050 ЦК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі№161/16891/15-ц). Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. Такий подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до видів адвокатської діяльності належить складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру. Так, на підставі договору № 45 від 28 серпня 2023 року між [PERSON] та адвокатом, [PERSON] , було сплачено гонорар за надання правничої допомоги у розмірі 50 00 гривень. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Тобто з позивача необхідно стягнути понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 гривень. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 512, 514, 526, 527, 530, 656, 1050, 1077, 1084 ЦК України, ст. ст. 12, 80, 81, 83, 133, 141 ЦПК України.

Outcome: approved