Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, у якому просила: розірвати шлюб зареєстрований 21 липня 2017 року Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 1083, між нею та [PERSON] ; визначити місцем проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви до повноліття дитини; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дружини до досягнення сином [PERSON] трирічного віку у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно починаючи з дня подачі позовної заяви до суду. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 21 липня 2017 року вона з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначила, що спільне життя з відповідачам не склалося, вони втратили почуття любові , довіри один до одного, мають розходження поглядів на сімейні відносити, проживають окремо. Позивач зазначає, що на даний час вони шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Позивач вважає, що збереження сім`ї не можливе. Зазначає, що збереження сім`ї суперечить її інтересам. Позивач вказує, що дитина проживає разом з нею, її вихованням та утриманням займається самостійно. Позивач вважає, що найкращим місцем проживання дитини буде з нею, оскільки синові виповнився лише рік та він перебуває на грудному вигодовуванні, у зв`язку з чим фізично і духовно прив`язаний до матері. [PERSON] зазначає, що на даний момент існує необхідність і потреба визначення місця проживання сина разом з нею . Щодо стягнення аліментів на утримання дитини позивач зазначає, що дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим ніж прожитковий мінімум. Батько дитини є здоровим та працездатним, працює в Кременчуцькій міській лікарні планового лікування на посаді лікаря травматолога та має постійний дохід, інших осіб на утриманні не має, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання дитини на рівні частини з усіх видів доходу. Позивач вважає, що відповідач може сплачувати аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі позовних вимог та вказана сума не буде для відповідача надмірним тягарем, враховуючи розмір його доходів. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22 листопада 2023 року до суду надійшов Висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] . Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с.40) Відповідач [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає (а.с.51-52). Третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, належним чином повідомлялися про місце, дату та час розгляду справи, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду рекомендованим листом з повідомленням про вручення(а.с.49), в судове засідання свого представника не направили, про причину його неявки суд не повідомлено. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Із копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 21 липня 2017 року, актовий запис № 1083, вбачається, що сторони уклали шлюб 21 липня 2017 року (а.с.6). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 14 вересня 2022 року, актовий запис № 846 (а.с.7). Встановлено, що подружжя сімейно-шлюбних стосунків не підтримує. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Позивач [PERSON] просить після розірвання шлюбу визначити місце проживання малолітнього сина разом з нею. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Крім того, судом встановлено, що Висновком органу опіки та піклування затвердженим рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної в м.Полтави ради №271 від 14.11.2023 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.48). Отже, вирішуючи даний спір, суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я.. Таким чином, суд вважає, що з огляду на вказане, з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами і їх окремого проживання, на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідає інтересам дитини. Крім того, проти цього не заперечує і сам відповідач, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачкою і таку вимогу слід задовольнити. Щодо стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини до досягнення дитиною трирічного віку суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач проживає окремо є працездатним, інших осіб на утриманні немає, проти задоволення позовних вимог про стягнення аліментів не заперечував. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці признають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здатностей та фінансових можливостей. У відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 91 Сімейного кодексу України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно з ч.4 ст.84 Сімейного кодексу України право на утримання має дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно зі ч. 1ст.80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини та дружини, з якою перебуває у шлюбі, не надає, хоча має можливість її надавати, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача аліменти на їх утримання. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі частини усіх доходів щомісячно, аліменти на її утримання у розмірі частини усіх доходів щомісячно до досягнення дитинною трирічного віку. Згідно положень частини 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини. Таким чином, суд, відповідно до вищенаведених вимог закону, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дитини та відповідача, матеріальне становище дружини, те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання не надає, хоча зобов`язаний це робити відповідно, прийшов до висновку про задоволення позову про стягнення аліментів на дитину у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та дружину у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Оскільки відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також визнав позов до першого судового засідання, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до п.1 ч.2 ст. 141, ч.6 ст. 141, ч.1 ст. 142 ЦПК України. Враховуючи, що позивач [PERSON] від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини звільнена на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір у сумі 2 147 грн. 20 коп.( 1073 грн. 60 коп. х2= 2 147 грн. 20 коп.) компенсується за рахунок держави. Оскільки позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задоволені, відповідач визнав позов у підготовчому засіданні та звільнений від сплати судового збору, судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. ( 536 грн. 80 коп. х 2) підлягає поверненню позивачу із державного бюджету, а судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. ( 536 грн. 80 коп. х 2) підлягає компенсації позивачу за рахунок держави. Згідно ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved