Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У вересні 2023 року представник Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення надмірно нарахованих грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.01.2020 відповідач звернулася до Управління із заявою про призначення державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям. Рішенням Управління від 11.01.2020 відповідачу було призначено допомогу на дітей одиноким матерям з 01.01.2020 по 30.06.2020 у розмірі по 997, 00 грн., а рішенням Управління від 14.04.2020 відповідачу здійснено перерахунок призначеної допомоги на період з 01.01.2020 по 30.06.2020 у розмірі 2218, 00 грн. Розпорядженням від 22.06.2020 відповідачу продовжено період виплати допомоги з 01.07.2020 по 31.07.2020. Відповідач 17.08.2020 подала до Управління заяву про призначення державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям на наступний період. Рішенням Управління від 28.08.2020 відповідачу відмовлено у призначенні допомоги, оскільки у складі сім`ї є працездатна особа, яка не здійснює догляду, та не працювала 3 місяці, що передують зверненню. Одночасно Управлінням прийнято рішення про призначення відповідачу допомоги на період з 01.01.2020 по 30.06.2020 у розмірі 2218, 00 грн. (без продовження на період липня 2020). Переплату частково було утримано з призначеної відповідачу допомоги малозабезпеченим сім`ям. Згідно довідки обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат переплата по соціальній допомозі на дітей одиноким матерям позивача складає 540, 73 грн. Відповідачу направлено лист щодо наявності переплати та необхідність повернути кошти, однак до цього часу суми надмірно нарахованої грошової допомоги не повернуто. З посиланням на приписи статті 1212 ЦК України, просить суд позов задовольнити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.09.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради до [PERSON] про стягнення надмірно нарахованих грошових коштів, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Від представника позивача надійшла до суду заява, в якій зазначено, що він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник також просив розглянути справу без його участі на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про наявність поважних причин своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення судового засідання відповідач не надавала, відзиву на позов не направляла. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилася у судове засідання без поважних причини, не направила до суду відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив проводити заочний розгляд справи. На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 11.01.2020 [PERSON] звернулася до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради із заявою про призначення державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям. Згідно рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 11.01.2020, [PERSON] призначена допомога одиноким матерям (з урахуванням доходів) з 01.01.2020 по 30.06.2020 у розмірі 997, 00 грн. Згідно рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 14.04.2020, [PERSON] здійснено перерахунок та призначено відповідно до Закону України допомогу одиноким матерям (з урахуванням доходів) з 01.01.2020 по 30.06.2020 у розмірі 2218, 00 грн. Відповідно до розпорядження позивача від 22.06.2020 [PERSON] продовжено строк виплати допомоги одиноким матерям на період з 01.07.2020 по 31.07.2020 у розмірі 2218 грн. 17.08.2020 [PERSON] звернулася до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, а саме державної допомоги сім`ям з дітьми - допомогу особі, яка доглядає за хворою дитиною, а також державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Згідно рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради про призначення допомоги сім`ям з дітьми від 28.08.2020, [PERSON] не має права на допомогу одиноким матерям (з урахуванням доходів) тому, що у складі сім`ї є працездатний, що не здійснює догляду, який не працював три місяці в періоді, за який враховується. Управлінням на адресу відповідача направлено листи за вих. №606/04 від 19.08.2021 та за вих. №950/04 від 22.12.2021 про необхідність повернення переплаченої суми у розмірі 540, 73 грн., а у разі їх неповернення - суми будуть стягнуті у судовому порядку. Згідно розрахунку, який надано Управлінням, залишок переплати [PERSON] за період з 01.07.2020 по 31.07.2020 після утримання складає 540, 73 грн. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно достатті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріпленостаттею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначенийстаттею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За правилами ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У статті 46 Основного Закону проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. В положенні статті 48 Конституції України закріплено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Реалізація конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - права на державну допомогу громадянам України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, здійснюється відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», який встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення. Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» передбачено, що громадяни України в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим законом та іншими законами України. Відповідно до абзацу 1 статті 18-1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» №2811-XII від 21 листопада 1992 року, право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Згідно абзацу 1 статті 18-3 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», допомога на дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матері (батьку) у разі смерті одного з батьків, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців. Середньомісячний сукупний доход сім`ї - обчислений у середньому за місяць дохід усіх членів сім`ї з усіх джерел надходжень протягом шести місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги, крім допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування. За змістом пункту 35 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, для призначення допомоги на дітей одиноким матерям подаються такі документи: 1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) декларація про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - декларація); 3) довідка про доходи у разі зазначення в декларації доходів, інформація про які відсутня в ДПС, Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування тощо та згідно із законодавством не може бути отримана за відповідним запитом органу соціального захисту населення. У разі неможливості підтвердження таких доходів довідкою до декларації додається письмове пояснення із зазначенням їх розміру; 4) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської ради, із зазначенням підстави для внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або виданий компетентниморганом іноземної держави документ про народження, в якому відсутні відомості про батька, за умови легалізації такого документа в установленому законодавством порядку; 5) копія свідоцтва про народження дитини. Відповідно до ст.22 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», одержувачі державної допомоги зобов`язані повідомляти органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, про зміну всіх обставин, що впливають на виплату допомоги. Суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом. Органи, що призначають і здійснюють виплату державної допомоги, мають право перевіряти матеріальний стан сімей з дітьми. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» №1768-III від 01 червня 2000 року, право на державну соціальну допомогу мають малозабезпечені сім`ї, які постійно проживають на території України. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям», державна соціальна допомога призначається на шість місяців. Положеннями пункту 2 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250 передбачено, що державна соціальна допомога призначається і виплачується малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України та з поважних або незалежних від них причин мають середньомісячний сукупний дохід менший від прожиткового мінімуму для сім`ї. У відповідності до п.5 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, для призначення державної соціальної допомоги уповноважений представник малозабезпеченої сім`ї, особа якого посвідчується паспортом громадянина України або іншим документом, що підтверджує право на постійне проживання в Україні (для іноземця та особи без громадянства), подає такі документи: заяву, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики; декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, складену за формою, встановленою Мінсоцполітики (далі - декларація); довідку про доходи у разі зазначення в декларації доходів, інформація про які відсутня в ДПС, Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування тощо та згідно із законодавством не може бути отримана за відповідним запитом органу соціального захисту населення. У разі неможливості підтвердження таких доходів довідкою до декларації додається письмове пояснення із зазначенням їх розміру; довідку встановленої форми про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (за наявності). Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №632 «Про деякі питання виплати державної соціальної допомоги» з 01.07.2020 призначення і виплата державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та допомоги на дітей одиноким матерям особам, у яких закінчився строк таких виплат у березні - червні 2020 року, здійснюється лише після подання нової заяви з необхідними документами та декларації про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги. Судом встановлено, що державна соціальна допомога [PERSON] за період з 01.07.2020 по 31.07.2020 була призначена на виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України №264 від 08.04.2020 щодо продовження строку виплати державних соціальних допомог на період карантину, тому відповідно до положень п. 35-1 Порядку №1751, допомога яку призначено за умовами, що діяли до 30 червня 2020 року (включно), виплачується до закінчення строку її призначення, а отже виплата позивачем допомоги [PERSON] у липні 2020 року була здійснена у законному порядку та не підлягає поверненню. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на пункт 35-2 Порядку №1751, як на підставу для стягнення виплачених коштів за липень 2020 року, оскільки Порядок доповнено пунктом 35-2 згідно Постанови Кабінету Міністрів України №632 від 22.07.2020 та вказано про його застосування з 01 липня 2020 року, тобто до прийняття постанови, що не передбачено вимогами законодавства. Таким чином, на момент призначення [PERSON] допомоги, вимоги законодавства щодо необхідності подання нової заяви для призначення виплат не існувало, при цьому, відповідачу автоматично було продовжено виплату, яка призначалася на раніше визначених умовах. Таким чином, виплата допомоги за липень 2020 року проведена Управлінням соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради добровільно та за відсутності недобросовісної поведінки відповідача [PERSON] . Суд наголошує, що у відповідності до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення вказаної статті свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 №6-91цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 у справі №545/163/17 (провадження №61-33727сво18) та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04.11.2020 у справі №382/1728/18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 677/876/21. Як убачається із матеріалів справи, позивачем не було надано суду доказів, що з його сторони було допущено рахункову помилку у виплаті [PERSON] державної соціальної допомоги та не доведено факту недобросовісності з боку відповідача, а отже, немає підстав для висновку, що відповідач не мала права на отримання вказаної державної допомоги, оскільки необхідною умовою для відмови у її виплаті є виключно недобросовісність з боку набувача, і з огляду на принцип змагальності, саме позивач, який вимагає повернення коштів, повинен довести цю обставину. Беручи до уваги викладене, суд вважає, що наявність підстав, які передбачені ст. 1215 ЦК України для повернення безпідставно набутих грошових коштів, а саме щодо недобросовісних дій відповідача з метою її отримання, позивачем не доведено. Крім того, при вирішенні даного спору суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини. Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №328/1056/19, від 25.03.2020 року у справі №234/9643/19. Не менш важливим також є те, що у рішенні по справі «CAKAREVIC v. CROATIA» (заява №. 48921/13) від 26 квітня 2018 року Європейський суд з прав людини звертав увагу, що у випадку, коли компетентний орган приймає рішення на користь заявника та продовжує здійснювати відповідні платежі, заявник має законні підстави припускати, що отримані платежі є юридично правильними. Також ЄСПЛ підкреслював, що з урахуванням того, що сума, яку отримувала заявниця, була достатньо скромною і витрачена на задоволення основних життєвих потреб, вимога до заявниці про відшкодування суми допомоги, виплаченої помилково компетентним органом, становить надмірний індивідуальний тягар для неї і свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з [PERSON] на користь Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради надміру сплачених коштів за період з 01.07.2020 по 31.07.2020 у розмірі 540, 73 грн., у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed