Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна, що є у спільній сумісній власності, визнання права власності. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що зареєструвала з відповідачем [PERSON] шлюб 20 лютого 2003 року у відділі РАГС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 187. Від цього шлюбу у сторін є син [PERSON] , який народився [INFO] . 11 вересня 2017 року набрало законної сили рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа № 607/544/17) про позбавлення відповідача батьківських прав внаслідок ухилення ним від виконання своїх обов`язків по вихованню свого неповнолітнього сина Зокрема судом було встановлено, що батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не займається його вихованням та матеріальним утриманням, не створює умов для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, не спілкується з ним. За час шлюбу 28 серпня 2003 року сторонами за спільні кошти подружжя було набуте майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 СК України, квартира [ADDRESS] . Загальна площа квартири 48 кв.м., житлова 32,6 кв.м. Титульним володільцем квартири є позивачка. На момент купівлі квартири вона перебувала ще на дівочому прізвищі [PERSON] . Іншого спільного майна сторони у шлюбі не набули. Квартира була придбана в незадовільному для проживання сім`ї стані, тому одразу після її придбання за спільні кошти подружжя був проведений капітальний ремонт квартири. Оскільки вказані події відбувалися дуже багато років тому, чеки та інші документи вказаного не збереглися. У 20032008 роках сім`я фактично проживала за рахунок батьків позивачки, оскільки [PERSON] спочатку ще навчалася у вищому навчальному закладі, потім здійснювала догляд за новонародженою дитиною, а відповідач не отримував жодні доходи ні офіційно, ні неофіційно. Відтак, усі витрати на утримання квартири, оплату комунальних послуг тощо у той період здійснювали батьки позивачки. Батьки відповідача померли до укладення шлюбу, інших родичів у [PERSON] немає. З 2009 року позивачка працювала косметологом і її дохід був єдиним джерелом забезпечення сімейних потреб, у т. ч. щодо утримання квартири. З 2011 року [PERSON] офіційно була оформлена на роботі масажисткою. Після того, як позивачка почала отримувати дохід, усі витрати по утриманню квартири лягли на її плечі, позаяк відповідач ніколи не працював. Шлюб між сторонами був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 21 серпня 2013 року. Проте ще на початку 2012 року позивачка з`їхала зі спірної квартири і проживала окремо від відповідача. На даний час позивачка фактично проживає у Київській області, а відповідач у спірній квартирі. У 2018 році Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області був виданий наказ про стягнення з обох сторін на користь комунального підприємства мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради 19 578 грн 38 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення. Оскільки відповідач, який безпосередньо використовував послуги комунального підприємства мереж «Тернопільміськтеплокомуненерго» Тернопільської міської ради, не сплатив жодні кошти за судовим наказом, позивачка, дізнавшись про борг (у 2022 році), сплатила заборгованість, усі штрафні санкції, оскільки виконавча служба арештувала рахунки [PERSON] . Фактично, як з`ясувалося, з моменту, коли позивачка перестала оплачувати рахунки за комунальні послуги спожиті у спірній квартирі, належним чином комунальні платежі перестали сплачуватися взагалі. Таким чином, у 2022 році позивачка дізналася про її порушене право і у неї виникла необхідність поділу спільного майна подружжя для визнання її частини особистою приватною власністю з метою розпорядження цією частиною у власних інтересах. З огляду на вищенаведене, [PERSON] просила: визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя; поділити квартиру [ADDRESS] , та визнати: \~ \~ \~ \~ право особистої приватної власності [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] ; право особистої приватної власності [PERSON] на 1/2 квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати. Ухвалою судді від 24 березня 2023 року відкрито провадження у справі № 607/5187/23, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 19 червня 2023 року витребувано у Головного управління ДПС у Тернопільській області інформацію про доходи [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за 20032013 роки. 26 червня 2023 року така інформація надійшла на адресу суду. 31 липня 2023 року судом зареєстровано заяву під назвою «Оскарження», подану [PERSON] . Відповідач пояснив, що 20 лютого 2003 року він з позивачкою одружився, до 30 травня вони спільно проживали, а з червня по липень він перебував у сізо м. Чорткова. Відтак, за такий короткий період спільного життя (4 місяці) вони не могли спільно заробити кошти у розмірі 15 500 дол. на придбання житла. Відтак, вони продали квартиру батьків відповідача на [ADDRESS] за 18 000 дол. і придбали на [ADDRESS] за 15 500 дол. Відповідач вважає, що поділу підлягає лише те майно, що належить до спільно нажитого, при цьому позивачка не вклала до купівлі квартири жодних коштів. Інших заяв по суті чи клопотань на адресу суду не надходило. Протокольною ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 30 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивачки, адвокат Вербіцька М. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснював, що позов не визнає, спірна квартира дійсно була придбана за кошти, отримані від попереднього продажу житла матері відповідача, а тому не може вважатися спільним майном подружжя. Усно заявив про застосування строків давності до виниклих між сторонами правовідносин. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача, дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлено наступне. Згідно договору купівліпродажу квартири від 28 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Маркуліною Л. О. та зареєстрованого у реєстрі за № 6655, [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купила двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48 кв.м., житловою 32,6 кв.м. Зазначена в цьому документі квартира зареєстрована міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , записана в реєстрову книгу № 4 за реєстровим № 148 29 серпня 2003 року. Із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00038894137 від 16 березня 2023 року, вбачається, що 20 лютого 2003 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] , актовий запис № 187. Згідно висновку про вартість, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , вартість однокімнатної квартири, загальною площею 48,0 кв. м., житловою 32,6 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 993 000 грн, частка 496 500 грн. Згідно копії із трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , з 23 червня 2011 року до 01 жовтня 2018 року вона працювала косметологом у приватного підприємця [PERSON] ; з 03 грудня 2018 року до 30 листопада 2020 року масажистом у фізичної особипідприємця [PERSON] . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/10623/13ц від 21 серпня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/544/17 від 31 липня 2017 року позбавлено [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із квитанції Монобанку від 05 листопада 2022 року, [PERSON] сплатила 21 985,04 боргу по АСВП 64981150. Згідно відомостей, наданих Головним управлінням ДПС у Тернопільській області за період з 1 кварталу 2003 року по 2 квартал 2008 року, 1 квартал 2009 року 1 квартал 2012 року, 1 квартал 2013 року 4 квартал 2013 року відсутня інформація про доходи [PERSON] . У 3 кварталі 2008 року [PERSON] отримав 725,44 грн, а за 4 квартал 2008 року 438,41 грн заробітної плати у ПрАТ «Агрофірма «Черноморець». За період 24 кварталів 2012 року він отримав дохід від ТОВ «Комісія» за продаж рухомого майна у сумі 255,25 грн, 32,70 грн та 11,95 грн відповідно. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 60 Сімейного кодексу (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч. 7 ст. 57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будьякі види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). Верховний Суд України у справі № 61587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будьякі дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/10623/13ц від 21 серпня 2013 року шлюб між сторонами, зареєстрований 20 лютого 2003 року, розірвано. З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівліпродажу квартири від 28 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Маркуліною Л. О. та зареєстрованого у реєстрі за № 6655, [PERSON] (продавець) продала, а [PERSON] (покупець) купила двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 48 кв.м., житловою 32,6 кв.м. Презумпцію спільності майна, придбаного за час перебування у шлюбі, [PERSON] не спростував. Отже, спірне майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі, а відтак, вказаний об`єкт є спільною сумісною власністю подружжя. Отож, слід визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за\~ [PERSON] \~право власності\~на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . У задоволенні позовної вимоги про визнання за відповідачем [PERSON] права власності на 1/2 квартири [ADDRESS] , суд відмовляє, оскільки в силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] є відповідачем, що унеможливлює вирішення у даній справі питання про визнання за ним права власності, оскільки він сам про це не просить суд і не обґрунтовує, яким чином відбулося порушення його прав, чи є ці порушення реальними та такими, що потребують судового захисту. Щодо усної заяви відповідача про застосування до виниклих мі сторонами правовідносин строку позовної давності, то суд роз`яснює наступне. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України визначено та у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17. У позовній заяві адвокатка Вербіцька М. В. обґрунтувала обставини того, коли [PERSON] дізналася про порушення свого права власності. Зокрема зазначено про те, що у 2002 році позивачці стало відомо про борг за комунальні послуги, який накопичив відповідач, проживаючи у спірній квартирі. [PERSON] сплатила заборгованість, про що надала підтверджуючі докази (квитанція Монобанку від 05 листопада 2022 року на суму боргу 21 985,04 грн по АСВП 64981150). Таким чином, у 2022 році позивачка дізналася про її порушене право, і у межах встановленого законом трирічного строку позовної давності, звернулася до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. Відтак, підстави для застосування строків позовної давності у виниклому спорі, відсутні. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 4 965,00 грн сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: partial