Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просив: стягнути солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 3 відсотки річних в розмірі 18 666,75 грн.; стягнути солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] втрати від інфляції в розмірі 120 535,01 грн.; стягнути солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Вимоги позивач обґрунтував наступним. 17 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на суму 2 193 629 грн., що еквівалентно 85 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до дванадцятої години ранку 16 грудня 2016 року. Між сторонами також було укладено додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається відповідно до графіка розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. В забезпечення договору позики 17 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що випливають з договору позики від 17 жовтня 2016 року. 12 грудня 2016 року [PERSON] написав заяву, якою просив [PERSON] продовжити договір позики до 16 березня 2017 року. 16 грудня 2016 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору позики та додатковий договір до договору поруки. Вказаними договорами внесено зміни до первинних договорів в частині строку дії договору, а саме зазначено, що строк дії цього договору становить 5 фактичних місяців, тобто, до 17 березня 2017 року. У пункті 4 договору позики від 17 жовтня 2016 року зазначено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання позичальник зобов`язується сплатити позикодавцеві неустойку в розмірі 2 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки [PERSON] не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики та процентів, відповідно до графіка розрахунків, [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року по справі № 754/16773/17 позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року по справі № 754/16773/17 заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2018 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто солідарно зі [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 2 053 805, 63 (два мільйони п`ятдесят три тисячі вісімсот п`ять) грн. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 липня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року залишено без змін. Оскільки відповідачі не виконували рішення суду по справі № 754/16773/17 у червні 2021 року [PERSON] , на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, звернувся до суду з позовом про стягнення зі [PERSON] , [PERSON] втрат від інфляції, а також трьох процентів річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання в розмірі 2053805, 63 грн. встановленого рішеннями судів по справі № 754/16773/17. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року по справі № 754/8484/21 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто солідарно зі [PERSON] , [PERSON] втрати від інфляції в сумі 269 443.78 грн. за період з 26 вересня 2019 року по 30 червня 2021 року та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 113 938,29 грн. за період з 26 вересня 2019 року по 01 серпня 2021 року. Всього стягнуто 383 382.07 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року по справі №754/8484/21 апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року без змін. До того ж, 28 жовтня 2021 року Деснянський районний сул м. Києва ухвалив додаткове рішення о справі № 754/8484/21 яким стягнув солідарно зі [PERSON] . [PERSON] 18 000.00 грн. витрат на правничу допомогу. Дане додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили 30 листопада 2021 року. На час розгляду справи рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року по справі № 754/8484/21 відповідачами не виконані. Відповідно до листа приватного виконавця Лисенко Сергія Олексійовича від 16 серпня 2023 року № 3226 за весь час відповідачами на виконання рішення суду по справі № 754/8484/21 не було проведено жодної оплати і борг не погашено в повному розмірі. Постанова Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року по справі №754/8484/21, якою апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року без змін набрала законної сили 01 лютого 2022 року. Таким чином, [PERSON] має право на стягнення зі [PERSON] , [PERSON] втрат від інфляції за період з 01 лютого 2022 року по 31 липня 2023 року та три проценти річних за період з 01 лютого 2022 року по 17 серпня 2023 року за невиконання рішення Деснянського районного суд м. Києва від 19 жовтня 2021 року і втрат від інфляції за період з ЗО листопада 2021 року по 31 липня 2023року та три проценти річних за період з 30 листопада 2021 року по 17 серпня 2023 року за невиконання додаткового рішення Деснянського районного суд м. Києва від 28 жовтня 2021 року. Заборгованість відповідачів згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/8484/21 складає 383382,07 грн. Отже, відповідачі зобов`язані сплатити на користь позивача три відсотки річних за період з 01 лютого 2022 року по 17 серпня 2023 року в розмірі 17 740,61 грн. та інфляційні втрати за період з 01 лютого 2022 року по 31 липня 2023 року в розмірі 114 703,47 грн. Заборгованість відповідачів згідно додаткового рішення Деснянського районного суд м. Києва від 28 жовтня 2021 року по справі № 754/8484/21 складає 18 000,00 грн. Таким чином, відповідачі зобов`язані сплатити на користь позивача втрати від інфляції за період з 30 листопада 2021 року по 31 липня 2023 року в розмірі 5 831,54 грн. та три проценти річних за період з ЗО листопада 2021 року по 17 серпня 2023 року в розмірі 926,14 грн. Всього відповідачі зобов`язані сплатити на користь позивача три відсотки річних в розмірі 18 666.75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 120535.01 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 серпня 2023 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення індексу інфляції, трьох відсотків річних. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначити судове засідання. 06 жовтня 2023 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] від 17 серпня 2023 року про стягнення солідарно з Відповідачів індексу інфляції та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Вважає, що зазначені вимоги Позивача є необґрунтованими, безпідставними, непідкріпленими належними доказами, позовні вимоги виходять за рамки прав позивача, вважає дані позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Предметом спору у цій справі є вимога Позивача про стягнення з Відповідача 3 % річних в розмірі 17 740,61 грн. за період з 01.02.2022 року по 17.08.2023 року та інфляційних втрат в розмірі 114703,47 грн. за період з 01.02.2022 року по 17.08.2023 року за прострочення сплати Відповідачами на користь Позивача стягнутої за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у справі №754/8484/21 3% річних в розмірі 113 938,29 грн. та інфляційних втрат в розмірі 269 443,78 грн. нарахованих судом несплату основного боргу за договором позики від 17.10.2016 року. Крім того, Позивач вимагає стягнути з Відповідача 3% річних в розмірі 926,14 грн. за період з 30.11.2021 року по 17.08.2023 року та інфляційних втрат в розмірі 5831,54 грн. за період з 30.11.2021 року по 17.08.2023 року за прострочення сплати Відповідачами на користь Позивача стягнутої за додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року у справі № 754/8484/21 заборгованості, яка складається з 18000,00 грн. судових витрат за договором позики від 17.10.201 року. В даному спорі само по собі рішення суду по справі №754/8484/21 не є грошовим зобов`язанням або підставою його виникнення, а лише підтверджує факт порушення грошового зобов`язання. Грошове зобов`язання відповідача 1 перед позивачем виникло на підставі постанови Київського апеляційного суду від 25.09.2019 р, в справі 754/16773/17 щодо стягнення з Відповідачів основного боргу в розмірі 2 053 805,63 грн. за договором позики від 17.10.2016 року до ухвалення Деснянським районним судом м. Києва рішення від 19 жовтня 2021 року у справі №754/8484/21, та додаткового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року у справі № 754/8484/21, а отже, стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахування яких передбачено ст.. 625 ЦК України, мають здійснюватись на суму основного боргу, стягнуту за таким рішенням суду за весь час прострочення до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум 3 % річних, інфляційних втрат а також судових витрат. Позивач зазначених вимог в даному спорі не заявляв, оскільки за наявними рішеннями судів першої/, апеляційної та касаційної інстанцій з Відповідача вже було стягнуто 3% річних в розмірі 478935,86 грн. за період з 17.03.2017 року по 01.08.2023 оку та інфляційних втрат в розмірі 269 443,78 грн. за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 17.10.2016 року. Отже, можливо зазначити, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року у справі №754/8484/21 не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у даних спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення Відповідачем 1 грошового зобов`язання, яке виникло перед Позивачем до ухвалення зазначеного судового рішення на підставі договору позики від 17.10.2016 року та зазначене рішення у справі № 754/8484/21 не трансформує та не припиняє грошове зобов`язання Відповідача 1, що виникло з правовідносин за договором позики від 17.10.2016 року. При цьому, нарахування 3% річних та інфляційних втрат на встановлену Деснянським районним судом м. Києва рішенням від 19.10.2021 року у справі №754/8484/21, та додатковим рішення від 28.10.2021 року у цій же справі заборгованість, до складу якої входить 3 проценти річних та інфляційних втрат, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності до ст.. 61 Конституції України, яка передбачає однозначний принцип «ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення». Таким чином, враховуючи що грошове зобов`язання Відповідача 1 виникло до ухвалення рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2021 року на підставі постанови Київського апеляційного суду від 25.09.2019 р. по справі № 754/16773/17 щодо стягнення з Відповідачів основного боргу в розмірі 2 053 805,63 за договором позики від 17.10.2016 року та не припинилось в наслідок набрання ним законної сили, нарахування 3% та інфляційних витрат, згідно зі ст..625 ЦК України, належить здійснювати на суму основного боргу, стягнуту постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 р. в справі №754/16773/17 до її повної сплати боржником, без урахування стягнутих цим рішенням сум 3% річних, інфляційних та судових витрат, однак Позивач таких вимог не заявляв. Зазначена позивачем практика Верховного Суду хоча і охоплює правовідносини при вирішенні спорів щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, проте не охоплює та не дає правових висновків з правовідносин щодо вимог, які не є грошовими зобов`язаннями, а саме про стягнення інфляційних втрат3% річних за невиконання рішення суду про стягнення інфляційних втрат та 3% річних та не є подібними до правовідносин, які виникли у зазначеній справі №754/11461/23. Щодо вимог Позивача про стягнення з Відповідачів судових витрат в розмірі 16000,00 грн. зазначено Відповідачем, що будь-яких конкретних правових доказів про понесення Позивачем витрат у сумі 16000,00 грн. по оплаті правничої допомоги не надано, тому у задоволені цієї вимоги необхідно відмовити. 10 листопада 2023 року представником Позивача - адвокатом Грушка В.І. подано Відповідь на Відзив по справі №754/11461/23 відповідно до якого зазначає наступне. Відповідач 1 помилково вважає, що за рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, а ст.. 625 ЦК України не застосовується у разі наявності між сторонами делікатних, а не договірних зобов`язань. Відповідач 1безпідставно не звертає увагу на те, що позов пред`явлено за невиконання саме судового рішення по справі №754/8484/21, а не договору позики укладеного між позивачем та відповідачем 17 жовтня 2016 року. Таким чином, [PERSON] має право на стягнення зі [PERSON] , [PERSON] втрат від інфляції та трьох процентів річних за невиконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року і втрат від інфляції за період з 30 листопада 2021 року по 31 липня 2023 року та три проценти річних за період з 30 листопада 2021 року по 17 серпня 2023 року за невиконання додаткового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2021 року. У судовому засіданні Представник позивача - адвокат Грушка В.І. позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судове засіданні не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи,суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦК України може звертатися до суду за захистом свої порушених прав. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Судом встановлено, Постановою Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.09.2018 року №754/16773/17 скасовано та прийнято постанову, якою позов [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 2 053 805,63 грн. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного суду від 23.07.2020 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 25.09.2019 року залишено без змін. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року по справі № 754/8484/21 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто солідарно зі [PERSON] , [PERSON] втрати від інфляції в сумі 269 443.78 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 113 938,29 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року по справі №754/8484/21 апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року без змін. До того ж, 28 жовтня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив додаткове рішення по справі № 754/8484/21 яким стягнув солідарно зі [PERSON] , [PERSON] 18 000.00 грн. витрат на правничу допомогу. Дане додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва набрало законної сили 30 листопада 2021 року. Відповідно до листа приватного виконавця Лисенко Сергія Олексійовича від 16 серпня 2023 року № 3226 повідомлено, що стосовно [PERSON] перебуває зведене виконавче провадження №65296951 а також стосовно боржника - [PERSON] перебуває зведене виконавче провадження [NUMBER] відповідно до яких в рамках вищезазначених виконавчих проваджень виконавцем було частково перераховано борг на користь стягувача. Що ж до індексу інфляції та трьох відсотків річних, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів, змінюється правова природа зобов`язання. У такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе не на підставі умов договору, а на підставі ст.625ЦК України (3% річних), яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення з боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення - підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що також узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.05.2022 (справа № 625/41/16ц). Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) висловлена наступна правова позиція: «ст.1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа № 14-154цс18)». А тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних витрат та трьох відсотків річних не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed