Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач звернувся\~ \~до \~Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~ \~ з\~позовом \~до [PERSON] , Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа [PERSON] , про визнання недійсними розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права власності на частку квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 квітня 1995 року позивач, [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] . Від шлюбу у подружжя мається дочка [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано 14 січня 2021 року. За час шлюбу, відповідачкою 18 грудня 2006 року оформлено право власності на квартиру, отриману в результаті приватизації з державного житлового фонду. Зазначена квартира [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідачка шляхом обману зареєструвала за собою та донькою право власності на спірну квартиру, чим порушила право відповідача [PERSON] на безоплатну одноразову приватизацію, тому останній просить суд поновити строк позовної давності, встановивши початком 16.06.2022 р., визнати недійсним розпорядження за № 4/898-06 від 18-12-2006 року про приватизацію квартири за адресою [ADDRESS] , визнати недійсним свідоцтво за № 4/898-06 вид 18-12-2006 року про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , визнати за [PERSON] 6,87/57,6 частки квартири за адресою [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачка [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що приватизація спірної квартири була здійснена за заявою відповідача як наймача приміщення та на підставі довідки про склад сім`ї, згідно якої на момент приватизації були зареєстровані та мешкали [PERSON] та [PERSON] , які відповідно мали право на житло. Відповідач був знятий з місця реєстрації з 14.11.2006 року спірної квартири, тобто ще до початку процесу приватизації, тому права на приватизацію на час подання відповідачкою заяви до органу приватизації не мав. 17.08.2007 року відповідачка здійснила продаж спірної квартири, при цьому позивач надав нотаріально посвідчену згоду малолітній доньці [PERSON] на продаж належної їй частки квартири. Таким чином, позивач був обізнаний 17.08.2007 року про приватизацію спірної квартири та про її продаж. Тому відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давность. Представник відповідача Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради надіслав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що приватизація спірної квартири була проведена на підставі наданих документів згідно чинного законодавства на час його оформлення. Просив враховувати що позивач, знявся з реєстрації спірної квартири та на момент її приватизації був зареєстрований за іншою адресою. Вимоги позивача вважає необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню. Позивач надав до суду відповідь на відзив у якому зазначив що не погоджується з твердженнями відповідачки [PERSON] , вважає відзив не обґрунтованим. Також позивач зазначив, що відзив відповідача Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради подано з порушенням відведених строків, тому просив у прийнятті його відмовити. До справи залучено в якості третьої особи [PERSON] , яка на дату розгляду зазначеної справи є власником спірної квартири [ADDRESS] . 14 листопада 2023 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. У судовому засіданні позивач, [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідачка, [PERSON] та її представник за ордером на надання правничої допомоги [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Свою позицію виклали у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Вислухавши позивача, відповідачку та її представника, свідків, дослідивши докази, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 29 квітня 1995 року [PERSON] та\~ [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 44, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 16). Від шлюбних відносин у подружжя мається спільна дитина [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). 14 січня 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано за рішенням Красногвардійцського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 18-20). Під час перебування у шлюбі, рішенням адміністрації Дніпропетровського слідчого ізолятора № 3 Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Дніпропетровській області від 15.12.2003 року № 7 [PERSON] , як наймачу та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення від 22.01.2004 року № 02899, на квартиру [ADDRESS] . Так, 18 грудня 2006 року відповідачкою [PERSON] та її донькою [PERSON] було оформлено свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом № 4/898-06 від 18 грудня 2006 р. (а.с. 15). 17 серпня 2007 року відповідачка [PERSON] здійснила продаж квартири [ADDRESS] (а.с. 76), при цьому відповідач [PERSON] разом з відповідачкою [PERSON] надали спільно згоду на продаж належної частки квартири, який належить їх малолітній доньці [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою засвідченою приватним нотаріусом Колодій Л.М. (а.с. 75). Тому, у даному випадку є доведеним факт, що позивачу [PERSON] при оформленні вищезазначеної заяви було відомо за ким було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з абзацом 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Законом України від 11 січня 2011 року № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. За таких обставин суд вважає, що лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Наведене свідчить про те, що квартири [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідачки [PERSON] як подружжя. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як необґрунтованих. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, відсутні підстави для стягнення із відповідачки на користь позивача понесених витрат на сплату судового збору.

Outcome: dismissed