Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

21.09.2022 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] в особі представника адвоката Сакуна В. А. просив стягнути з ТОВ «Краснолиманське»: - нараховану, але невиплачену заробітну плату в сумі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 01.02.2022 року по 30.08.2023 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», звільнений з посади гірничого монтажника підземного 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я). З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, не виплачені належні суми заробітку орієнтовна сума якої складає 250000 гривень. Крім того, за затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку. Враховуючи, що відповідачем не надано інформації про суми заборгованості по заробітній платі та середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням, то представником позивача не конкретизовано позовні вимоги. Після ознайомлення з відзивом, представником позивача уточнено позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку з відповідача в сумі 50\~040,72 гривень за затримку розрахунку протягом 18 днів, виходячи з розрахунку 2780,04 гривень х18. На задоволенні іншої частини позовних вимог не наполягав. (а. с. 2-3, 38). Ухвалою суду від 25.09.2023 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а. с. 16). 10.10.2023 року ТОВ «Краснолиманське» на\~позовну заяву,\~в порядку\~ст.\~278\~ЦПК України,\~подано відзив,\~з якого\~вбачається,\~що відповідач\~не визнає\~вимоги [PERSON] в повному обсязі, вважає їх такими, що порушують його права та законні інтереси з наступних підстав. Так, [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.02.2022 року по 30.08.2023 року, звільнений з підприємства 30.08.2023 року підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я). Позивачу, в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні була нарахована заробітна плата в сумі 204\~051,21 гривень (з урахуванням обов`язкових податків), яку відповідач 25.09.2023 року сплатив в повному обсязі. Тобто після звернення позивачем з цією позовною заявою розрахунок був проведений в повному обсязі. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, позивачем в позовній заяві не зазначено період та суму для стягнення середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні, тому виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає розгляд справи в межах заявлених особою вимог (ст. 13 ЦПК України), позовні вимоги в цій частині за невизначений період є безпідставними та не підлягають задоволенню. Одночасно до відзиву на вимогу суду було долучено відомості про середньоденний заробіток [PERSON] , який складає 2780,04 гривень. Просив розглянути справу у відсутності представника відповідача через неможливість брати безпосередню участь у судовому засіданні (а.с. 20-22). Представник позивача [PERSON] адвокат Сакун В. А. подав відповідь на відзив в якому уточнив позовні вимоги позивача в частины стягнення середнього заробытку та просив їх задовольнити в повному обсязі. Просив розглядати справу у його відсутності та у відсутності позивача. (а.с. 30, 38) Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське»: - 01.02.2022 року прийнятий гірничим монтажником підземним 4 розряду з повним підземним робочим днем в шахті тимчасово; - 01.03.2022 року переведений гірничим монтажником підземним 5 розряду з повним підземним робочим днем в шахті постійно; - 30.08.2023 року - звільнений на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я (а. с. 7-10). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним своєчасно не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тлумачення статті 117 КЗпП свідчить, що відповідальність роботодавця нерозривно пов`язана з: фактом невиплати працівникові належних сум; строками, встановленими у статті 116 КЗпП України; наявністю вини власника або уповноваженого ним органу. Лише сукупність усіх вказаних умов може зумовлювати відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тобто 30.08.2023 року, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. [PERSON] , посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», - проводить розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за формулою: середній заробіток помножений на час затримки фактичного розрахунку. Сума середнього заробітку позивачем визначена з розрахунку: за липень 2023 року 18 робочих днів, за червень 2023 року 14 робочих днів (88961,15 гривень/32 робочих дні) середньоденний заробіток на день звільнення склав 2780,04 гривень, (а. с. 24) Відповідач ТОВ «Краснолиманське», не визнає заявлений [PERSON] розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на не конкретизованих позовних вимогах в цій частині позову, а тому у відсутності правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. Статтею 117 КЗпП України, у редакції чинній на час звернення до суду з позовом та розгляду справи, передбачена відповідальність\~роботодавця у вигляді\~виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, день звільнення 30.08.2023 року був не робочим днем для [PERSON] , перебував на лікарняному, але позивач у заяві про звільнення висловив вимогу про проведення з ним розрахунок та видати трудову книжку (а. с. 25) З урахуванням вищевикладеного, звернення працівника, який у день звільнення не працював, то час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з наступного дня після отримання вимоги про розрахунок, тобто з 31.08.2023 року. Виплата заборгованості по заробітній платі в день звільнення не здійснена, а тому відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, що діє в редакції на момент звернення до суду. Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» №\~315\~від 26.09.2023\~року середньоденний\~заробіток [PERSON] складає 2780,04 гривень. (а. с. 24) Заперечень проти такого розрахунку позивачем не надано. Суд визначає\~кількість робочих\~днів затримки\~розрахунку при\~звільненні з\~31.08.2023\~року (наступний\~день після\~звільнення та\~звернення представника\~з вимогою\~про наявну\~заборгованість)\~-\~по дату\~здійсненої фактичної\~виплати заборгованості\~по заробітній\~платі,\~тобто 25.09.2023\~року,\~18 робочих днів, що в грошовому вираженні складає 50040,72 гривен (18 р. д. х 2780,04 гривень). Таким чином, суд вважає вимоги позивача підлягають задоволенню в сумі 50040,72 гривень. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми коштів - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - при цьому зазначає наступне. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не представником позивача не підтримано, тому судовий збір з відповідача стягненню не підлягає. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в дохід місцевого бюджету сплачено судовий збір в сумі 858,88 гривень (квитанція - а.с. 1). Вимоги в цій частині задоволено повністю на суму 50040,72 гривень, тобто на 100 % від заявленої суми, тому судовий збір підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача в сумі 858,88 гривень. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial