Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

30 серпня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою його постійного проживання: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21 жовтня 2015 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Під час шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає разом з ним (позивачем). Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 27 березня 2023 року у справі №358/114/23 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Ще до розірвання шлюбу, за домовленістю з відповідачкою син [PERSON] проживав та по даний час постійно проживає зі ним (позивачем), за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка проживає окремо. Він з сином проживає у квартирі, яка на праві власності належить йому (договір купівлі-продажу додається). Для дитини створені належні умови для проживання, навчання та проведення дозвілля, є необхідні меблі та побутова техніка. Син має окрему кімнату, умебльовану згідно функціонального призначення, має місце для підготовки домашнього завдання, відпочинку, проведення дозвілля, забезпечений одягом та взуттям, канцелярським приладдям, книгами відповідно віку. Він повністю опікується інтересами і потребами сина, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям. Зазначає, що працює неофіційно, проте має нормований робочий день, своєчасну заробітну плату. Дитина відвідує школу, облікована в медичних установах. Вказує, що постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховую та піклується про сина. Також позивач зазначає, що ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері - [PERSON] з сином, вона періодично спілкується з сином. Богдан виявляє бажання і надалі проживати з батьком. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд провести розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить суд провести судовий розгляд без її участі та зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі і просить їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Богуславської міської ради Калінська О.А. подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності представника третьої особи, а також зазначила, що не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який між ними розірвано рішенням Богуславського районного суду Київської області №358/114/23 від 27 березня 2023 року. Під час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20 січня 2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 263, батьками [PERSON] , [INFO] , зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). На даний час малолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] і ця обставина не оспорюється відповідачкою та підтверджується актами обстеження по факту проживання особи на території Богуславської об`єднаної територіальної громади від 13.02.2023 та від 15.09.2023. Висновком органу опіки і піклування Богуславської міської ради Київської області затвердженим рішенням виконавчого комітету Богуславської міської ради 22.09.2023 № 195/10 визнано за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , за адресою його постійного проживання: [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини суд враховує наступні положення чинного законодавства України та Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція). Так, відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначено Сімейним кодексом України. Згідно зі ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 257 Сімейного кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до ст. 258 Сімейного кодексу України, баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. На рівні внутрішнього законодавства України, принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на повагу до сімейного життя, поширюються у тому числі і на відносини між бабою, дідом та онуками, якщо між ними існують достатньо тісні зв`язки (Рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Kruskic v. Croatia» від 25 листопада 2014 року, п. 108). ЄСПЛ зазначає, що держава повинна за загальним правилом забезпечити збереження сімейного зв`язку там, де він існує. Відносини між бабою, дідом і онуками за своїм характером відрізняються від відносин між батьками і дітьми і, зокрема, вимагають меншого ступеня захисту. Право на повагу до сімейного життя баби, діда у відносинах з їхніми онуками передбачає, у першу чергу, право підтримувати звичайні стосунки з онуками, навіть якщо такий контакт зазвичай відбувається за згодою особи, яка має батьківську відповідальність» (Рішення ЄСПЛ «Bogonosovy v. Russia» від 05 березня 2019 року, п. 82). Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 (Справа №756/7995/15-ц) зауважив, що одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Право дитини на сімейне виховання включає також право на спілкування з іншими членами сім`ї: дідом, бабою, братами, сестрами, іншими родичами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] має постійне місце проживання, утримує дитину матеріально, ним забезпечено належний рівень матеріально-побутових умов для проживання сина. За час проживання з батьком малолітній [PERSON] постійно забезпечений доглядом. Між батьком та дитиною налагоджено тісний психологічний взаємозв`язок. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Богуславської міської ради Київської області № 195/10 від 22.09.2023, орган опіки та піклування зробив висновок про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] , [INFO] за адресою його постійного проживання: [ADDRESS] . Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] достатньо обґрунтований на вимогах матеріального та процесуального Закону, доведений достатніми об`єктивним та допустимими доказами, і рішення про визначення місця проживання дитини з батьком буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини [PERSON] . З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved