Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 32 127 137,13 грн. Вимоги позову обґрунтовує наступним. 08.04.2020 відповідач [PERSON] на підставі договору позики отримав у строкову позику від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 758 788,00 грн, що на день укладення договору за курсом НБУ становить еквівалент 28 000,00 доларів США. Також, 30.04.2020 відповідно до договору позики (договір про внесення змін та доповнень) відповідач отримав додатково 8 000,00 доларів США. Відповідно загалом відповідачем отримано грошові кошти в сумі 970 970,14 грн, що на день укладення договору становить 36 000,00 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 08.06.2022. Так, договором позики передбачено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% (два відсотки) від суми позики за кожен день прострочення починаючи з дня першого. У вказаний строк відповідач позику не повернув. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості не відреагував. Таким чином, станом на день звернення до суду відповідач не повернув позивачу суму позики в розмірі 36 000,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України за курсом НБУ складає 1 316 469,60 грн. Позивальник зобов`язався сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 2% від простроченої (отриманої) суми за кожен день, що складає 792 доларів США (28 962,33 грн.) Прострочення виконання грошового зобов`язання тривало на момент подання позовної заяви 1043 днів х 28 962,33 грн, що становить загалом 30 207 710,19 грн, які позивач просить стягнути з відповідача. Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в розмірі 602 957,34 грн. Ухвалою суду від 19.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 08.09.2023, яка відображена у протоколі судового засідання, постановлено закінчити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду справи по суті, у судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надав. Разом з тим, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 08.04.2020 [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (позикодавець) з однієї сторони та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (позичальник) з другої сторони, уклали договір позики від 08.04.2020, відповідно до якого позичальник позичив (взяв у борг) у позикодавця 758 788,00 грн, що на день укладення договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 28 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю борг до дванадцятої години ранку 06.05.2020. Місце виконання зобов`язання - м. Київ (а.с. 6). У матеріалах справи міститься розписка [PERSON] про те, що він отримав від [PERSON] 28 000 доларів США (а.с. 10). Також, 30.04.2020 [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (позикодавець) з однієї сторони та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (позичальник) з другої сторони, уклали Договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 08.04.2020, відповідно до якого внесено зміни до пункту 1 Договору: позикодавець позичає (передає у борг) позичальникові у готівковій формі грошові кошти в сумі 970 970,14 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 36 000,00 доларів США; а також внесено зміни до пункту 4 Договору: позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві, зазначену в п. 1 цього договору суму боргу до дванадцятої години 08.06.2020. Всі інші пункти договору позики від 08.04.2020 залишаються без змін (а.с. 7). Окрім того, у матеріалах справи міститься копія розписки від 30.04.2020, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] згідно договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 08.04.2020 суму в розмірі 8 тисяч доларів США, загальна сума боргу складає 36 тисяч доларів (а.с. 11). Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачами не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідач зобов`язання повернути кошти позивачу в термін визначений договором, а саме 970 970,00 грн, що еквівалентно 36 000,00 доларів США, в строк до 08.06.2020 не виконав, права позивача підлягають захисту, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 1 316 469,60 грн (еквівалент 36 000,00 доларів США за курсом НБУ станом на момент подачі позову). Щодо вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та неустойки суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого представником позивача розрахунку вбачається, що інфляційні нарахування за період з 09.06.2020 по 28.02.2023 становлять 602 957,34 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), також зазначено, що оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі №14-727цс19. Таким чином, норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позичальнику передавались у борг грошові кошти в іноземній валюті - доларах США, нарахована позикодавцем сума інфляційних втрат в розмірі 602 957,34 грн стягненню з позичальника не підлягає, тому у цій частині в задоволенні позовних вимог суд відмовляє. Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 3 Договору позики від 08.04.2020 у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язався сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення починаючи з дня першого. Згідно наданого представником позивача розрахунку вбачається, що неустойка у розмірі 2% від простроченої (отриманої суми ) відповідно до п. 3 договору позики від 08.04.2020 за 1043 днів становить 30 207 710,19 грн. Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID -19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року ( з подальшими змінами) з 11 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України встановлений карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19). Разом з тим, з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжувалася. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, відповідача слід звільнити від відповідальності, зокрема щодо сплати неустойки в розмірі 30 207 710,19 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позов задоволено частково, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 549,90 грн.

Outcome: partial