Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

Заявник зазначив, що 11.09.2013р. між ним та [PERSON] укладено шлюб, в 2019р. шлюбні відносини припинено. Від шлюбу має двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , дочку [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин дочка проживає із матір`ю (заінтересованою особою) в [ADDRESS] , а син - із батьком (заявником), який без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері виховує та утримує дитину. Зазначаючи, що наразі відносини між батьками не створюють для дітей благополучного середовища, задля забезпечення такого середовища для його неповнолітнього сина, оскільки заявник матиме змогу на отримання матеріальних допомог, соціальних виплат, переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері тощо, просить встановити факт, що без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого визначено з батьком. Представник заінтересованої особи адвокат Каліна Ю.С. - не заперечує щодо встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини заявником, про що подала заяву. Зазначила, що [PERSON] з 2019р. не проживає із заявником однією родиною, через постійні сварки та непорозуміння, свідками яких постійно ставали діти. Тому заінтересована особа разом із донькою - [PERSON] переїхала від чоловіка на інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та з неї наказом Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2023 з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання спільного з заявником сина [PERSON] у розмірі від всіх видів заробітку до досягнення сином повноліття. Заінтересована особа наразі не працює, її матеріальний стан є складним, вона не має можливості утримувати та виховувати одразу двох дітей, тому син [PERSON] проживає із батьком. Заявник самостійно займається вихованням сина [PERSON] та утримує його. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, Суд застосовує положення статті 1 ЦК України. За змістом частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям. Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин. Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства. Таким чином вимоги заявника пов`язані виключно із доведенням наявності підстав для визнання за ним певного соціально-правового статусу. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства із подальшим вирішенням щодо наявності або відсутності підстав для задоволення такої заяви. Згідно з частиною 2 статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. У п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України вказано, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо воно не пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі №363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до положень статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що дана справа не пов`язана з вирішенням спору про право. У суду не має підстав сумніватись в достовірності заяв по суті справи та письмових доказів, а тому суд вважає, що заявником доведений факт самостійного виховання та самостійного утримання заявником без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України (далі СК) місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Матір дитини, заінтересована особа у справі, зазначила, що після припинення шлюбних відносин в 2019р. син проживає разом із заявником. Відтак місце проживання малолітнього [PERSON] наразі визначено на підставі ст.160 СК України. \~ \~ \~ \~Підсумовуючи, суд приходить до переконання, що вимоги заяви є підставними в повній мірі та такими, що підтверджуються належними доказами і відповідають інтересам дітей, а тому підлягають до задоволення. Факти, які просить встановити заявник, є юридичними, оскільки від їх встановлення залежить виникнення особистих прав заявника як батька малолітньої дитини, і таке потрібне з метою захисту прав та інтересів сина заявника, у тому числі, переміщення заявника і його сина без нотаріальної згоди матері, заходів щодо лікування дітей, оздоровлення, можливої зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах тощо. Іншого позасудового порядку встановлення даних фактів, передбаченого законом, немає. Встановлення даних фактів не суперечить закону і жодним чином не порушує прав і законних інтересів інших осіб. Відомості, які б спростовували даний висновок суду - відсутні. При цьому, суд вважає за доцільне роз`яснити заявнику [PERSON] , що відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з вимог ч.7 ст.294 ЦПК України, яка регламентує порядок розгляду справ окремого провадження, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved