Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що з 01.07.1991 вона є наймачем трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.03.2012, зареєстрованого на підставі Розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району, дата реєстрації 01.02.2012, за номером 90р, та витягу про державну реєстрацію прав, номер витягу 33754601 від 07.04.2012. В квартирі зареєстровані: вона, її чоловік [PERSON] , донька [PERSON] , онука [PERSON] , онука [PERSON] . Починаючи з вересня 2017 року по теперішній час за адресою [ADDRESS] [PERSON] фактично не проживає понад шість років без поважних причин так як виїхала до іншого населеного пункту. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачці не чинила. Вона добровільно визначила собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням ні користуються понад шість років без поважних причин. Відповідачка втратила інтерес до житла, проживає в іншому житлі, утворила іншу родину та повертатися відмовляється. Від спілкування та самостійно знятися з реєстрації відмовляється. Про не проживання відповідачки в житловому приміщенні понад шість років складено Акт № б/н про не проживання особи за місцем реєстрації від 12.08.2023. Відповідачка не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі, квартирою не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідачка не сплачує зазначені платежі, та вона змушена нести тягар комунальних платежів одноособово. Вважає, що відповідачка втратила право користування спірною квартирою у зв`язку з тривалою (понад один рік) відсутністю за місцем реєстрації. Відповідачка[PERSON] відзив на позов не подала. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 23.08.2023 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у загальному провадженню, призначено підготовче засідання. Ухвалою про призначення судового розгляду від 27.10.2023 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Ускова І.І. у судове засідання не з`явилися. Подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник проти заочного вирішення справи не заперечує. Відповідачка[PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Причини неявки суду не повідомила. Заяву про розгляд справи без її участі не подала. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд постановив провести заочний розгляд справи, оскільки відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.03.2012, витягом про державну реєстрацію прав від 07.04.2012 № 33754601, технічним паспортом від 07.11.2007. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 22.08.2023 місце проживання відповідачки [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 17.09.2017, що підтверджується актами про фактичне проживання осіб від 12.08.2023, засвідчених головою правління ЖБК-326 «Будівельник-27». Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідачка більше року не проживає в спірній квартирі, не приймає участі в її утриманні, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою. Таке втручання у право відповідачки на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивачки, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідачка [PERSON] втратила інтерес до спірної квартири, оскільки не проживає у ній з 17 вересня 2017 року. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору, згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір в сумі 1\~073,60 гривні підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.

Outcome: approved