Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . 15.03.2022 року сторони уклали між собою шлюб. Батько дитини, позивач по справі, зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , де створив належні умови для проживання та виховання своєї дитини. Донька [PERSON] проживає разом з батьком. Мати дитини [PERSON] хоч і не вчиняє дій для примусового в супереч волі батька зміни місця проживання доньки, не створює перешкод батьку дитини з побаченні з нею, однак формалізувати із згодою матері дитини місця проживання останньої не вдається. Але в найкращих інтересах дитини буде визначення місце проживання доньки з батьком. Тому просить визначити в судовому порядку місце проживання доньки [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась жодного разу, але у направлених листах до суду вимоги позову визнала, пояснивши, що відповідач згодна на визначення місця проживання їх спільної доньки з батьком і вказане є підставою для задоволення позову, крім того вона знаходиться на даний час за кордоном і повертатись до України найближчим часом не планує. Тому просить задовольнити позов в повному обсязі (а.с.33-34; 80-81; 105-109). Представник 3-ї особи служби у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Третяк О.О. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що чотири рази служба у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації отримувала ухвали Дарницького районного суду м. Києва під головуванням судді Колесника О.М. про надання висновку щодо доцільності чи недоцільності проживання дитини з батьком. Неодноразово працівники служби повідомляли позивача та його представника [PERSON] про сприяння та надання доступу до квартири [ADDRESS] для обстеження квартири і складання акту умов проживання дитини. Крім того, як позивач, так і його представник неодноразово запрошувались на чисельно призначені засідання опікунської ради, однак вони не з`явились жодного разу. З телефонної розмови з представником позивача [PERSON] встановлено, що мати дитини знаходиться за кордоном, але на прохання працівників служби забезпечити участь матері дитини на засіданні опікунської ради в режимі відеоконференції будь-яких дій ними не вчинено. Необхідних документів для проведення засідання опікунської ради вказаними учасниками справи не надано. Тому служба у справах дітей та сім'ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації була позбавлена можливості скласти будь-який висновок щодо доцільності чи недоцільності проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Вважає, що даний позов є штучно створений позивачем для здійснення і реалізації якоїсь власної мети, оскільки зі змісту позову не вбачається спору між сторонами по справі, а самі сторони [PERSON] та [PERSON] не позбавлені права укласти мирову угоду між собою щодо визначення місця проживання дитини з батьком або укласти нотаріально посвідчений договір. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги позову не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.3; ч.1, ст.9; ч.1, ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. [PERSON] та [PERSON] певний час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , актовий запис №4857 (а.с.8). 15.03.2022 року сторони уклали між собою шлюб, копію свідоцтва про шлюб судові не надано. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 3.10.2002 року (а.с.51-53). Дана квартира є трикімнатної ізольованою, загальною площею 93,40 м2, житловою площею 49,80 м2, має три окремі житлові кімнати площею 6,9 м2, 24,5 м2, 18,4 м2 (а.с.54-57). Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва позивач [PERSON] є зареєстрованим в квартирі [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.14). Доказів про місце реєстрації дитини [PERSON] судові сторонами по справі не надано. Як стверджувала відповідач [PERSON] , на даний час вона знаходиться за межами України і повертатись найближчим часом не планує. Позивач [PERSON] працює з 1.03.2022 року на посаді старшого інженера-програміста ТОВ „САМСУНГ РнД ІНСТИТУТ УКРАЇНА" на підставі наказу №3-к від 1.03.2022 року (а.с.49), отримуючи високу стабільну заробітну плату згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) (а.с.50), і характеризується позитивно (а.с.48). Крім того, позивач [PERSON] є докторантом 1 курсу денної форми навчання кафедри фінансів імені Віктора Федосова Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана, строк завершення навчання 31.08.2024 року (а.с.104). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як пояснила в судовому засіданні представник 3-ї особи служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації Третяк О.О., що чотири рази служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації отримувала ухвали Дарницького районного суду м. Києва під головуванням судді Колесника О.М. про надання висновку щодо доцільності чи недоцільності проживання дитини з батьком. Неодноразово працівники служби повідомляли позивача та його представника [PERSON] про сприяння та надання доступу до квартири [ADDRESS] для обстеження квартири і складання акту умов проживання дитини [PERSON] . Крім того, як позивач, так і його представник неодноразово запрошувались на чисельно призначені засідання опікунської ради, однак вони не з`явились жодного разу. З телефонної розмови з представником позивача [PERSON] встановлено, що мати дитини знаходиться за кордоном, але на прохання працівників служби забезпечити участь матері дитини на засіданні опікунської ради в режимі відеоконференції будь-яких дій не вчинено. Необхідних документів для проведення засідання опікунської ради вказаними учасниками справи не надано. Тому служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації була позбавлена можливості скласти будь-який висновок щодо доцільності чи недоцільності проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] . За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Як передбачає ч.1, ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч.1, ст.16 ЦК Українни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.1, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.1, ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1, ст.161 СК України спір між матір`ю та батьком, які проживають окремо, щодо місця проживання малолітньої дитини може вирішуватися як у адміністративному, так і в судовому порядку. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду (ч. 3 ст. 19 СК). У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. Крім того, суд не має права відмовити особі в прийнятті позову з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Право звертатися з заявою до органу опіки та піклування або з позовом до суду має кожен з батьків у випадку виникнення спору між ними. Зазначена стаття встановлює основні засади вирішення спорів, які виникають між матір`ю та батьком, які проживають окремо, щодо місця проживання малолітньої дитини, якими мають керуватися як суд, так і органи опіки та піклування. Вивчивши зміст позовної заяви [PERSON] , суд вбачає відсутність спору між батьками [PERSON] та [PERSON] про місце проживання їх спільної дитини, а також відсутність підстав такого спору. Матеріали справи не містять інформації про місце реєстрації дитини, яка і не відома представнику позивача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні не зміг пояснити підстави спору щодо місця проживання дитини, йому не відомо де проживали сторони з дитиною до подачі позову до суду, зазначивши, що на даний час батько з дитиною проживає разом за своїм місцем реєстрації. Чому позивач та його представник не надали можливість обстежити місце проживання дитини представник позивача пояснити не зміг, як і підстави неявки їх на засідання опікунської ради Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації. Саме по собі визнання позову відповідачем [PERSON] не є обов`язком для суду у задоволенні позову, оскільки предмет та підстави позову оцінюються у сукупності з іншими встановленими доказами по справі. Крім того, як до подачі позову до суду, так і після його реєстрації в суді та визнання позову відповідачем сторони по справі не були позбавлені права і не скористались ним щодо укладення нотаріального договору про визначення місця проживання дитини з батьком, а навпаки наполягають на задоволенні даного позову по суті. Аналізуючи докази по справі, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки сторони по справі не надали доказів про існування між ними конкретного спору про визначення проживання дитини і в чому він полягає, підстави його виникнення та способи можливого розв`язання, про наявність умов проживання дитини з батьком, прихильність дитини до батька, яка може бути більшою, ніж до матері дитини, ставлення позивача до своєї дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed