Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

26.07.2016 року ПАТ "«Всеукраїнський акціонерний Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] , за кредитним договором № 92Ф від 28.12.2006 року у розмірі 38 535,44 доларів США та 161 912,17 грн , з яких 17746,75 доларів США (що еквівілентно 440 084,28 грн за курсом НБУ) заборгованості за основною сумою кредиту, 20 776,69 доларів США ( що еквівілентно 515 220,79 грн за курсом НБУ)заборгованості по відсоткам за корситування кредитом, 161 912,17 грн заборгованості по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту - звернути стягнення на нерухоме майнно, яке є предметом іпотеки згідно договору іпотеки від 28.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського МНО Пехлак О.В, за реєстровим номером № 3508, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON] шляхом його продажу ПАТ "«Всеукраїнський акціонерний Банк» від свого імені будь-якій оосбі покупцю за початковою ціною , визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі відповідної оцінки в порядку ст. 38 ЗУ "Про іпотеку" з наданням позивачу усіх прав продавця. В обгрунтування позову посилалися на те, що зобов`язання за кредитним договором відповідачем не виконані, рішення суду про стягнення заборгованості не виконується. За атакого станом на 15.07.2016 року за відповідачем рахується зазначена заборгованість. За такого, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки , переданому в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором. До позовної заяви додатно розрахунок заборгованості за кредитним договором № 92Ф від 28.12.2006 року, з якого вбачається, що забогованість нарахована за період з червня 2009 року по червень 2016 року включно . В березні 2017 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБіБанк" Славкіна М.А, подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договром від 28.12.2006 №92Ф у розмірі 38 523,44 долари СШа звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього. В вересні 2018 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБіБанк" Славкіна М.А, подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 28.12.2006 №92Ф у розмірі 38 523,44 долари США звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у процедурі виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. Судові витрати покласти на відповідача. 30 січня 2017 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог через сплив позовної давності 25 березня 2013 року після заочного рішення по справі № 2-12-647/10. 16 травня 2018 року представник відповідача. подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог через сплив позовної давності 07.01.2014 року - в межах трьох років після набрання законної сили заочного рішення по справі № 2-12-647/10. Ухвалою суду від 10 червня 2021 року замінено позивача у справі №490/7588/16-ц за позовом Акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний Банк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю ««Схід Фінанс» (ЄДРПОУ 38421401, юридична адреса: 03039, місто Київ, проспект Голосіївський, будинок 42-А). Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Батченко О.В. від 01.08.2016 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 06.02.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 22.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 03.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді Саламатіна О.В, на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Попереднім складом суду постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 15.09.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Гуденко О.А. від 11.07.2022 року прийнято до провадження вказану справу та призначено судове засідання. Представник позивача адвокат Жадан К.М. у судовому засіданні просив про задоволення позову. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, вважає, що платежі , на погашення суми заборгованості, які надходили в межах виконавчого провадження, свідчать про переривання строку позовної давності. Крім того, згідно умов договру іпотеки, строк давності на дані правовіднсини сторін щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, не розповсюджуються, адже заборгованість за кредитним договором не погашена. Також в судовому засіданні просив про задоволення позову та звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки шляхом продажу предмет іпотеки на прилюдних торгах будь-якій особі покупцю вді імені іпотекодержателя ТОВ "Схід Фінас" . Відповідач в судовому засіданні просив закрити справу за спливом строку позовної давності. Заслухавши пояснення представника позиваач та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави відповідно до ч. 1 ст.2ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Частиною 1 статті 1054ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як визначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами 28.12.2006 року між ВАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та [PERSON] , укладено кредитний договір № 92Ф, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14/% строком до 27 грудня 2011 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договром [PERSON] укладено з Банком Договір іпотеки від 28.12.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Пехлак О.В, за реєстровим номером № 3508, за яктим передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON] . В договорі іпотеки зазначено,що він діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Статею 7 цього договру передбачено пправо іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договром. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, а аткакож в порядку ст.37 та 38 ЗУ "Про іпотеку". Згідно п. 9.3 цього Договору, він діє до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п.6.2 цього договору - іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, реалізація предмета іпотека відповідно до норм чинного законодавства та цього договору, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання цього договору недійсним, знищення (втрати) предмета іпотеки. 19.07.2019 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та ТОВ «Схід Фінанс» було укладено Договір №24435 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» відступило ТОВ «Схід Фінанс», а ТОВ «Схід Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за Кредитним договором № 92Ф від 28.12.2006 року на суму заборгованості [PERSON] . Крім того, 19 липня 2019 року між ПАТ «Всеукраїнський\~акціонерний Банк» та ТОВ «Схід Фінанс» було укладено нотаріально посвідчений Договір про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайловою Н.О., зареєстровано реєстрі за № 3718. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2010 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" заборгованість за кредитним договором - 157 232 грн. 97 коп., а також по 846 грн. 17 коп. судових витрат з кожного. З вказаного рішення вбачається, що заборгованість станом на жовтень 2009 року становила 19 637,43 долари США. Згідно відповіді ГУ ПФУ в Миколаївській області з [PERSON] згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області стягувався з вересня 2019 по квітень 2022 року в межах ВП № 57739829, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-12-647/10 від 29.06.2011 року , виданого Центральним районним судом м.Миколаєва про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , на корсить ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" заборгованості за кредитним договром № 92Ф від 28.12.2006 року в сумі 157 232,97 грн в солідарному порядку та судових витрат у розмірі 846,17 грн з кожного, борг в загальному розмірі 12 845,50 грн (включаючи витрати виконавчого провадження). Згідно пояснень представника позивача адвоката Жадан К.М. у ході ВП № 57739829 з [PERSON] , стягнуто та перераховано в рахунок погашення боргу 1611,23 грн первісному стягувачу ПАТ "ВіЕйБіБанк" та 10085,54 грн стягувачу ТОВ "Схід Фінанс". За вирахуванням погашення суми судового збору, загальна сума погашення заборгованості за кредитним договором складає 10 851,60 грн. Сторонами не заперечується, що рішення суду на теперішній час боржником не виконано. Відповідно до Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546). Згідно зі статтею 572 Кодексу за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною першою статті 575 Кодексу іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом № 898 (абзац третій статті 1 Закону № 898). Відповідно до статті 3 Закону № 898 іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (перше речення частини першої); іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята). Відповідно до статті 33 Закону № 898 у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (перше речення частини першої); звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта). У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною 1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Отже чинне законодавство передбачає право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, як стверджує позивач і таке не спростовано ні відповідачем, ні третіми особами, з огляду на невиконання позичальником та поручителями своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 92Ф від 28.12.2006 у позивача виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, іпотекодержателем (правонаступником) за яким він є. Проте відповідач заявив про застосування до позовних вимог у цій справі строку позовної давності, оскільки позивач заявив позовні вимоги у цій справі поза межами трирічного строку позовної давності від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше (постанова Верховного Суду постанова Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20, провадження № 61-2399св21). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Банк-іпотекодержатель (правопопередник позивача) звернувся до суду в липні 2016 року, взагалі жодним чином не обгрунтовуючи пропуск ним строку позовної давності, а представник позивача у суді зазначив, що Банком строк звернення до суду взагалі не пропущено, оскільки договір іпотеки діє до повного виконання кредитних зобов`язань, крім того сплата платежів боржником в 2019 році в межах виконавчого провадження є перериванням цього строку. Друге твердження представника суд не приймає до уваги, оскільки виконання боржником рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на 20% його пенсії за постановою приватного виконавця не можна вважати вчиненням дій , що свідчать про визнання останнім свого боргу. До того ж через три роки після звернення до суду з цим позовом. За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012. Отже при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності». Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач знав про порушення його прав щодо невиконання умов кредитного договору з жовтня 2009 року, коли звернувся до суду з позовом про дострокове повернення всієї суми кредиту а отже ще тоді змінив строк виконання основного зобов`язання. Крім того, згідно умов кредитного договору кінцевим строком виконання зобов`язань є 27 грудня 2011 року - отже як максимум з цього строку починається трирічний загальний строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогами про звернення стягнення на іпотечне майно. Про жодні дії щодо реалізації свого права на позасудовий спосіб звернення стягнення за ст. 38 ЗУ "Про іпотеку", як-то також передбачено умовами іпотечного договору, позивач суду не повідомив, а отже, як вбачається з матеріалів справи, таким правом і не скористався протягом принаймні майже 5 років. Так, позивач з моменту виявлення фактів невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, з якого минуло 5 років, та відповідно з моменту виникнення права на звернення стягнення на предмет іпотеки вжити розумних заходів щодо реалізації умов договру іпотеки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналізстатті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленогостаттями 32-38 ГПК України(в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) зазначено, що «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі». У постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/20564/16, на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «за змістомстатті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд». Водночас, з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся лише у липні 2016 року, тобто за межами визначеної статтею 257 ЦК України позовної давності тривалістю у три роки. За такого, як встановлено судом, іпотекодержателем (а ТОВ «Схід Фінанс» як правонаступник іпокедержателя є правонаступником всіх його прав і обов`язків, вчинених і до відсуплення права вимоги) позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлено зі спливом позовної давності, оскільки внаслідок розірвання кредитного договору в односторонньому порядку принаймні з жовтня 2009 року банк змінив строк виконання зобов`язання, тому право на позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у позивача в жовтні 2009 року. В будь-якому разі строк виконання основного зобов`язання настав 27.12.2011 року, отже з цим позовом Банк мав звернутися до суду не пізніше грудня 2014 року. Відповідач заявив про застосування позовної давності. Підстав для переривання перебігу позовної давності по спірному забезпечувальному зобов`язанню судом не встановлено, про поважність причин пропуску позовної давності позивач не заявляв. Поважних причин пропуску позовної давності позивач не зазначив. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давностіє спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93,§ 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.Отже, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор (позивач) відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов`язання, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Відповідно до частин другої та третьої статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012. Як викладено у Постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). З огляду на викладене суд доходить до висновку, що слід відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позовні вимоги були заявлені позивачем після спливу строку позовної давності. Крім того, суд враховує, що позовні вимоги банку рішенням суду від від 24 березня 2010 року були задоволені повністю, а тому з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з позичальника [PERSON] основного боргу та пені . При цьому на той час пеня була нарахована у розмірі 5209 грн 38 коп, а відсотки становили 1890,68 долари США. Отже, з того моменту, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, а тому твердження банку про наявність боргу у вигляді нарахованого основного боргу, відсотків у розмірі 20 776,69 доларів СШа та пені у розмірі 161 912,17 грн є необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору припинилась, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦПК. Проте протягом більше 10 років Банк таким своїм правом мне скористався. До такого висновку суд прийшов, виходячи з аналізу вищеописаних законодавчих норм, а також роз`яснень, викладених постановах Пленуму ВС України та ВС. Так, як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Також, Верховний Суд у своїй постанові від 14.11.2018 року у справі №500/4127/16-ц зазначив, що правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Крім того, кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права ні на нарахування відсотків та пені пожа межами строку дії кредитного договру, ні на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання за договором таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. У вказаній вище справі, банк як кредитор відповідно до статей 6, 627 ЦК України, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті - гривні України. Рішенням суду стягнуто вказану заборгованість. Рішення набрало законної сили і виконавче провадження з виконання цього рішення не може бути відкрито за пропуском стягувачем Банком строку на пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання. Отже банк безпідставно нарахував відповідачеві вищевказану заборгованість у більше мільйон гривень після зміни ним строку виконання зобов`язань за кредитним договором та стягнення достроково усієї суми заборгованості з позичальника за кредитниим зобовязаннями, тому вказана сума не може бути стягнута на користь кредитодавця Зазначені висновки узгоджуються з висновками про застосування норм права, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18). З урахуванням вищенаведеного, суд враховує, що позивач, маючи невиконане зобов`язання у розмірі приблизно 4100 доларів США (в еквіваленті до гривні на час розгляду справи), просить звернути стягнення на двокімнатну квартиру відповідача, яка є його єдиним житлом, та поза розумним сумнівом коштує в набагато разів дорожче що не відповідає вимогам розумності та справедливості. Крім того суд зауважує, що заявлені в судових дебатах вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах від імені іпотекодержателя взагалі не відповідаюють належному способу судового захисту. Зважаючи на те, що суд залишає позов без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed