Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав у [PERSON] , та [PERSON] та стягнення аліментів. Заява мотивована наступним. 23.06.2022 року до відділу служби надійшло телефонне повідомлення від керівника транзитного містечка для ТПО [PERSON] про вчинення насильства з боку матері [PERSON] відносно дитини [PERSON] . В родині є ще одна дитина [PERSON] , [INFO] . Того ж дня було здійснено вихід за адресою проживання родини. Встановлено, що мати [PERSON] жорстоко поводиться зі своєю донькою, шурхає її, кричить на неї. На час виходу діти були брудні, вдягнені не за сезоном, та не за віком, голодні. Сусіди повідомили, що напередодні дівчинка страшенно кричала, оскільки мати мила її окропом. Також люди зазначили, що мати не приділяє належної уваги дітям, вони самі по собі, часто бувають брудні та вдягнені не за сезоном. Діти не соціалізовані, не вміють контактувати з іншими дітьми. Сама [PERSON] агресивно ставиться до інших дітей та мешканців містечка. Люди відмітили особливу жорстокість з боку матері до доньки [PERSON] (дівчинка має інвалідність та перебуває на обліку у психіатра) Під час візиту до спеціалістів відділу звернувся малолітній [PERSON] та попросив поїсти, оскільки дуже голодний. Сусіди покормили дітей та зазначили, їло така ситуація відбувається часто. Також стало відомо, що мати дає [PERSON] снодійне, не за призначенням лікаря, дози вживання порушує. Під час бесіди мати підтвердила цю інформацію. Беручи до уваги всі з`ясовані обставини та той факт, що мати не вперше жорстоко поводиться з дитиною (в мережі інтернет є відеоролик, який це підтверджує), спеціалістами відділу було викликано поліцію. За наслідками співробітниками поліції було складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП та за Актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 23.06.2022р., у матері було вилучено обох дітей та влаштовано до КЗ «ОКЗНПД» ЗОР. У судове засіданні представник позивача не з`явилась, надала до канцелярії суду заяву, у якій просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, також, просила справу слухати за її відсутності. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилась, про місце, дату та час судового розгляду повідомлялась відповідно до ч. 3 ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 18.01.2016 року (а.с. 4). Згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 17.07.2018 року батьками [PERSON] , [INFO] вказані [PERSON] та [PERSON] . З акту обстеження умов проживання від 23.06.2022 р., вбачається, що проведено обстеження умов проживання: [ADDRESS] . За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Мати жорстоко поводиться з дитиною, не забезпечує належного догляду. Встановлено також, що мати дає дитині ліки, які не було назначено лікарем (а.с.12). Згідно висновку служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради № 19.02/01-32-363 від 31.05.2023 року про доцільність відібрання малолітніх дітей у матері [PERSON] та батька [PERSON] , без позбавлення їх батьківських прав, служба (управління) у справах дітей ЗМР вважає доцільним відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у батька [PERSON] , [INFO] та матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Статтею 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою, другою та четвертою ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наведені обставини в їх сукупності свідчать про те, що залишення малолітніх [PERSON] та [PERSON] у відповідачів є небезпечним для їхніх життя, здоров`я і морального виховання. За змістом ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. На підставі наведеного та враховуючи, що відповідач не змінює своє ставлення до дітей, позовна вимога щодо відібрання дітей без позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Також, згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). Враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність інших утриманців у відповідачів (відповідно до ст.182 СК України),суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги щодо стягнення аліментів та стягнути з [PERSON] , та [PERSON] на користь установ або осіб, на утриманні яких будуть перебувати діти, щомісячно аліменти в розмірі 50 відсотків прожиткового для дитини відповідного віку і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 04.05.2023 року. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2684 грн. з кожного.

Outcome: approved