Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно та просить визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. В обгрунтування позову зазначає, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яку він, як спадкоємець за заповітом, прийняв у встановлений законом строк. Інших спадкоємців ні за законом, ні за заповітом немає. До майна померлого, яким є все майно, в тому числі й однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , відкрита спадкова справа у Дванадцятій київській державній нотаріальній конторі за №698/15. Однак свідоцтво про право на спадщину на квартиру видане не було, так як у спадкоємця відсутній оригінал документу, що посвідчує право власності на квартиру, у зв`язку з чим 09.11.2022р. державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Надати оригінал документу, що посвідчує право власності на квартиру, як зазначає позивач, не надається за можливе, оскільки 11.02.2011р. квартира була продана [PERSON] на підставі довіреності від 25.01.2011р. від імені та інтересах [PERSON] , яку [PERSON] не підписував та не видавав. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2015р. було визнано недійсним довіреність, посвідчену 25.01.2011р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В., якою [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником у будь-яких державних та інших підприємствах, організаціях, установах з усіх питань, пов`язаних з управлінням, розпорядженням та експлуатацією (за ціною та на умовах за її власним розсудом) належною йому квартирою [ADDRESS] та знаттям його з реєстраційного обліку з адреси вказаної квартири; Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 25.01.2011р. від імені та в інтересах [PERSON] , та [PERSON] . Як вказує позивач, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва згідно з розпорядженням (наказом) №13530 від 21.11.1996р. та зареєстрованого в БТІ, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . У позивача збереглась копія Свідоцтва про право власності на житло. У здійсненні державної реєстрації за померлим позивачу було відмовлено, оскільки право власності зареєстровано за іншою особою і за життя [PERSON] не здійснив державну реєстрацію рішення Апеляційного суду м. Києві від 02.03.2015р. Таку реєстрацію він не встиг зробити, оскільки помер [INFO] через 4 дні після винесення апеляційною інстанцією рішення. Таким чином, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06.12.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач направив до суду письмовий відзив на позовну заяву [PERSON] , за яким просить прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу за відсутності представника Київської міської ради. Ухвалою суду від 31.07.2023р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Від представника позивача надійшла заява про розгляд даної справи за відсутності сторони позивача, у заяві адвокат вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] у віці 67 років, про що 11.03.2015р. складено відповідний актовий запис №4666, місце смерті Україна, Київ. Зазначене вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 11.03.2015р. Згідно заповіту, який складено 17.08.2011р. та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П., зареєстровано в реєстрі за №5385, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповів [PERSON] , [INFO] . З витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі вбачається, що у вказаному реєстрі зареєстровано спадкову справу, заведену Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою, номер у реєстрі 57445906, спадкодавець [PERSON] , дата смерті [INFO] . Як вбачається, із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернувся позивач [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що з відповідними заявами звертались інші особи щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Згідно копії свідоцтва, що знаходиться в матеріалах справи, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Також, як вбачається, судами розглядався спір у справі №2-639/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєв Гліб Олегович, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Отрок Наталія Володимирівна про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та виселення. Судом першої інстанції у справі №2-639/12 встановлено, що 25.01.2011р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. посвідчено довіреність, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником у будь-яких державних та інших підприємствах, організаціях, установах з усіх питань, пов`язаних з управлінням, розпорядженням та експлуатацією (за ціною та на умовах за її власним розсудом) належною йому квартирою [ADDRESS] та зняттям його з реєстраційного обліку з адреси вказаної квартири. 11.02.2011р. [PERSON] , яка діяла на підставі зазначеної довіреності від імені та в інтересах [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвим Г.О. Апеляційний суд міста Києва у своєму рішенні від 02.03.2015р. у справі №2-639/12 зробив висновок про те, що [PERSON] 25.01.2011р. не підписував довіреність, якою [PERSON] уповноважена бути його представником у будь-яких державних та інших підприємствах, організаціях, установах з усіх питань, пов`язаних з управленням, розпорядженням та експлуатацією (за ціною та на умовах за її власним розсудом) належною йому квартирою [ADDRESS] та знаттям його з реєстраційного обліку з адреси вказаної квартири. Оскільки довіреність на розпорядження квартирою [PERSON] не підписував, відсутні підстави вважати, що він мав волевиявлення на відчуження спірної квартири. Апеляційний суд міста Києва вказаним рішенням визнав недійсними довіреність, посвідчену 25.01.2011р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В., якою [PERSON] уповноваженим [PERSON] бути його представником у будь-яких державних та інших підприємствах, організаціях, установах з усіх питань, пов`язаних з управленням, розпорядженням та експлуатацією (за ціною та на умовах за її власним розсудом) належною йому квартирою [ADDRESS] та знаттям його з реєстраційного обліку з адреси вказаної квартири; договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 11.02.2011р. між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 25.01.2011р. від імені та в інтересах [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвим Г.О. Також слід відмітити, що Голосіївським районним судом міста Києва розглядалася справа №752/12872/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , за результатом розгляду якої судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову. За таких обставин, позивач зазначає, що з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, яка 09.11.2022р. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю оригіналу документу, що посвідчує право власності на квартиру. Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За матеріалами справи позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, який прийняв спадщину. Інших спадкоємців немає. Разом з тим отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки відсутні оригінали документів, які б засвідчували право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 316 цього Кодексу зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, спадкуванню підлягає майно, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлого за заповітом, не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що є перешкодою для набуття права ним власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому за ним, як єдиним спадкоємцем, слід визнати право власності на спадкове майно. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved