Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що в березні 2016 року вона познайомилась з [PERSON] . Зазначає, що 03 листопада 2016 року за присутності та участі [PERSON] і [PERSON] у нотаріуса [PERSON] вона підписала договір дарування її квартири за адресою: [ADDRESS] , на користь відповідача, а позику 11\~000 доларів США повинен був отримати і отримав [PERSON] , який невдовзі зник. Посилається, що з її боку договір укладався з метою уникнення відповідальності за борги по кредитах та як гарантія повернення позики для відповідача, а [PERSON] і [PERSON] приховали від неї факт того, що насправді квартира стане гарантом боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] , а 28 липня 2017 року [PERSON] переоформив спірну квартиру на [PERSON] за 49\~000 грн. на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., і того ж дня [PERSON] уклав договір іпотеки з [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О., оцінивши квартиру в 420\~000 грн. Вказує на те, що домовленість передбачала укладання договору позики під заставу квартири, а договір дарування прикривав таку угоду, тобто мав місце удаваний правочин. У зв`язку із викладеним просила визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , який укладений 03 листопада 2016 року нею на користь [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В., та поновити їй строк позовної давності з цим позовом. 16 червня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2021 року частково задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі шляхом заборони особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 09 серпня 2021 року відповідачем було направлено відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви, в обґрунтування зазначивши, що 03 листопада 2016 року між сторонами укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстровано в реєстрі за №4345. Однак, після укладання вказаного договору 28 липня 2017 року, через 9 місяців з дати укладення договору дарування (03 листопада 2016 року), позивач вирішила звернутися до суду із позовом до аналогічного складу учасників, як і у цій справі, про визнання договору дарування недійсним (справа №205/4829/17), посилаючись на фіктивність правочину (ст. 234 ЦК України) та обґрунтовуючи позов тими самими обставинами, що і \~ \~ \~ \~вказаний позов у справі №205/1457/21, яку розглянуто судами трьох інстанцій, і останню крапку в цій історії поставив Верховний Суд у своїй постанові від 23 грудня 2020 року, скасувавши рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська та постанову Дніпровського апеляційного суду, відмовивши в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з незаконного володіння. Посилається також на те, що Верховний Суд у своїй постанові у справі №205/4829/17 встановив, що: «Верховний Суд не знаходить підстав для визнання спірного правочину недійсним з підстав введення дарувальника в оману (ст. 230 ЦК України), оскільки звертаючись до суду, позивач вказувала на те, що вона сама (тобто добровільно, свідомо) уклала договір дарування. Крім того, відсутність омани в діях [PERSON] позивач підтвердила своїм підписом у договорі дарування». Вказує, що в той же час позивач лише зазначає про удаваність правочину та при цьому жодним чином не обґрунтовує, з яких підстав суд має визнати його недійсним. Також позивач жодним чином не обґрунтовує, в чому саме полягає удаваність правочину, та не надає жодного доказу цій обставині. Зазначає, що позивач не надала належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін оспорюваного нею договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, та настання між сторонами такого договору інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування. Стверджує, що жодних домовленостей про те, що подарована квартира є предметом застави за боргами будь-якої особи, між позивачем та ним не було, також протилежного позивач не доводить жодним доказом, а з іншої ж сторони, Верховним Судом при вирішенні справи №205/4829/17 встановлено, що воля сторін була направлена саме на відчуження квартири, що сторони, зокрема, і підтвердили в самому договорі дарування в пункті 11. Вважає, що звернення до суду із цим позовом є нічим іншим, як зловживанням позивачем наданим правом на захист інтересів у суді, оскільки твердження позивача фактично суперечать всьому тому, що вона стверджувала, під час розгляду справи №205/4829/17, оскільки в минулій справі позивач наполягала на тому, що у момент укладання оскаржуваного договору вона не усвідомлювала правової природи договору дарування та була введена в оману, а наразі вона вже стверджує, що бажала подарувати квартиру під виглядом застави за неіснуючими між ними борговими зобов`язаннями, хоча, в той же час, позивач зазначає про те, що вона не знала, що квартира нібито була гарантією боргових зобов`язань. Посилається на те, що жодних домовленостей між ним та [PERSON] , або [PERSON] про те, що спірна квартира буде погашенням боргу [PERSON] , або предметом застави, не було, про що стверджувалося ним і під час розгляду попередньої справи, і доказів протилежного позивач не надала. Вказує, що в абзаці 2 пункту 5 оспорюваного договору дарування зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Кожна із сторін однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки. Стерджує, що з цим позовом позивач звернулася 22 лютого 2021 року, хоча оспорюваний правочин - договір дарування, було укладено між ним та позивачем 03 листопада 2016 року, тобто, з дати укладання договору дарування по дату звернення до суду із цим позовом на підставі ст. 235 ЦК України минуло 4 роки та 3 місяці. Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач зазначає про те, що вона переймалася поверненням квартири з моменту усвідомлення ситуації як шахрайської - з 2017 року, тому вважає, що на дату звернення із цим позовом (22 лютого 2021 року) строк позовної давності з її боку не можна вважати недотриманим, однак не обґрунтовує підстав, і позивач не зазначає, яким саме чином та коли були порушені її права при даруванні квартири, що саме, на її думку, ним не було виконано, і про вчинення цього правочину позивач знав з дати його укладання з 03 листопада 2016 року, і стверджує, що початок позовної давності та відповідно право на позов у позивача виникло після укладання договору дарування, тобто з 04 листопада 2016 року, а отже строк позовної давності сплинув 04 листопада 2019 року, і навіть якщо рахувати сплив строку позовної давності з 2017 року, як зазначає позивач у своїй позовній заяві (а саме не пізніше 27 червня 2017 року), оскільки перша позовна заява у справі №205/4829/17, датована саме 27 червня 2017 року, то строк позовної давності сплинув 27 червня 2020 року, оскільки не переривався у зв`язку із пред`явленням позову до того самого відповідача та з тим самим предметом, однак з інших матеріально-правових підстав. 30 червня 2022 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у підготовчому судовому засіданні суд без виходу до нарадчої кімнати ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити судове засідання до судового розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2023 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про застосування до відповідача [PERSON] заходи процесуального примусу у вигляді попередження та визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] 25 вересня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про призначення судової експертизи у цивільній справі з підстав пропуску строку на подачу вказаного клопотання та відсутності клопотання про поновлення вказаного строку з поважних причин. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи [PERSON] не визнала позовні вимоги та просила відмовити у повному обсязі в їх задоволенні, а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Заслухавши думку позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої особи [PERSON] , та пояснення свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 03 листопада 2016 року [PERSON] добровільно подарувала, а [PERSON] прийняв в дар квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] , виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 23 грудня 2015 року за реєстраційним №105Л-15, право власності №12859013 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 30 грудня 2015 року; дар оцінюється сторонами в сумі 50\~004 грн., а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за №4345 (а.с. 4-5). З наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №265285748 від 09 липня 2021 року щодо квартири [ADDRESS] судом встановлено, що власником є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого за №730, та відповідно до договору іпотеки від 28 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого за №733, іпотекодавцем є [PERSON] , а іпотекодержателем квартири є [PERSON] (а. с. 59-61). Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір позики під заставу квартири, а не договір дарування, а квартира була передана в якості забезпечення боргових зобов`язань. Відповідно до ст. ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Частиною 1 ст. 202, частиною 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed