Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.05.2012 року [PERSON] отримала кредит. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві від 31.05.2012 року. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на станом на 25.08.2020 заборгованість Відповідача становить 127 208,70 грн., із яких: 100 569,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 26 618,79 грн - заборгованість за простроченими процентами, яка у добровільному порядку відповідачем на цей час не сплачена. У зв`язку із викладеним, Позивач просив стягнути вказаний розмір заборгованості з Відповідача у судовому порядку в повному обсязі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2021 року вирішено здійснити перехід з розгляду цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку спрощеного провадження, на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2021 року задоволено клопотання представника Відповідача, витребувано у Позивача оригінал заяви [PERSON] , на підставі якої було укладено кредитний договір між Позивачем та Відповідачем; належним чином завірені банком Тарифи станом на 31.05.2012, у повному обсязі з доказами про ознайомлення Відповідача з їх редакцією, і рішення банку про затвердження зазначених Тарифів, а також завірені банком усі зміни і доповнення до Тарифів за період з 31.05.2012 року по 01.01.2021 року і рішення про затвердження цих змін; належним чином завірені банком Умови і правила надання банківських послуг станом на 31.05.2012 року, у повному обсязі з доказами про ознайомлення Відповідача з їх редакцією, рішення банку про затвердження зазначених Умов, а також завірені банком усі зміни і доповнення до них; докази отримання всіх кредитних карток Відповідачем на виконання умов кредитного договору; докази відкриття рахунку за кредитним договором № б/н від 31.05.2012 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідачем; розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором укладеним на підставі заяви № б/н від 31.05.2012 року, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Відповідачем, з посиланням на конкретний пункт договору, із зазначенням формул і методик, на підставі яких здійснювалось таке нарахування, із проведенням окремого розрахунку заборгованості тіла кредиту, відсотків за користування ним, пені, а також із зазначенням в розрахунку окремо всіх операцій по користуванню (зняттю) кредитних коштів; всі документи первинної бухгалтерської звітності, які відповідають вимогам абзацу другого пункту 4.10. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 і стосуються операцій по кредитному договору, укладеному між Позивачем та Відповідачем; Представником Відповідача було подано письмовий відзив на позову заяву, згідно з яким адвокат Карабак В.А. просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що банком не надано доказів існування заявленої у позові заборгованості; за твердженням банку, кредитний договір укладено у 2012 року шляхом підписання анкети-заяви позичальника від 31.05.2012, натомість згідно наданих банком розрахунків кредитні кошти були видані через 5 років, тобто в 2017 році, що свідчить про виникнення між сторонами абсолютно різних правовідносин і недоведеність факту надання кредитних коштів у 2017 році саме за тією заявою від 31.05.2012 року, копія якої додана до позовної заяви; даних про видачу кредитних карток чи коштів до 2017 році банком не надано; жодних процентів за користування кредитними коштами сторонами обумовлено не було, Відповідач не брала на себе зобов`язання зі сплати відсотків, пені, комісій, тощо, а банком не виконано вимоги Ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжі від 15.09.2021 року та не надано суду жодних письмових доказів на противагу таким твердженням, відповідно, підстав для нарахування відсотків за кредитом немає; згідно з банківською випискою, Відповідачем було фактично використано коштів у сумі 152 103,92 грн., натомість, Відповідачем поповнено рахунок на наваго більшу суму, а саме на 194 398,30 грн., що свідчить про наявність переплати, а не заборгованості. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із матеріалів справи вбачається, що 31.05.2012 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Своїм підписом на даній анкеті-заяві [PERSON] підтвердила, що вона ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку. Судом було досліджено надані Позивачем до матеріалів справи Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», і встановлено, що вони не містять підпису Відповідача. Також Позивачем на виконання вимог Ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2021 року та не надано доказів за підписом [PERSON] про узгодження сторонами зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами. При вирішенні питання про стягнення з [PERSON] відсотків за користування кредитними коштами, Суд виходить із наступного: Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Саме такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 31.05.2012 р., посилався на Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг». Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, а також те, що вказані документи станом на 31.05.2012 містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, неустойки у розмірі зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви. Також Суд вважає обґрунтованими твердженнями представника Відповідача про те, що додані до позовної заяви «Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не могли бути відомі Відповідачці станом на дату підписання заяви-анкети позичальника від 31.05.2012 року через те, що такий документ містить інформацію станом на 2014 та 2015 роки, зокрема, в частині визначення базової процентної ставки, щомісячного платежу вказана інформація на 2014 та 2015 роки, чого станом на 31.05.2012 року не могло існувати. Також суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. За таких підстав, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідно, Суд доходить до висновку, що долучені до матеріалів справи Тарифи з обслуговування кредитних карт "Універсальна", Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору б/н від 31.05.2012 р. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів погодження між кредитодавцем та відповідачем [PERSON] умов кредитування, які б передбачали сплату позичальником на користь Банку відсотків та інших видів платежів зокрема неустойки (штрафів, пені) у розмірі зазначеному в розрахунку заборгованості, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості по простроченим відсоткам за користуванням кредитом. Також враховуючи, що між Позивачем та Відповідачем не було узгоджено зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, Суд доходить до висновку, що Банком необґрунтовано та безпідставно було здійснено списання із карткового рахунку відповідача сум нарахованих відсотків, неустойки та комісії. Суд, дослідивши виписку по особовому рахунку [PERSON] погоджується із доводами викладеними у відзиві щодо відсутності заборгованості за тілом кредиту, оскільки сума, внесена відповідачем на погашення заборгованості, перевищує суму витрачених відповідачем коштів. Із виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не було погоджено сторонами, про що представником відповідача також заявлялось у відзиві на позовну заяву . Відповідно до висновку Касаційної цивільної палати № 755/7704/15-ц Верховного Суду викладеного у постанові № від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду. Як вбачається з матеріалів справи, суми, що сплачувались позичальником на погашення заборгованості за кредитом, направлялись позивачем на оплату відсотків за використання кредитного ліміту, погашення комісій за обслуговування, службові операції «списання з карткового рахунку», списання сум пені та нарахованих відсотків. З виписки по картковим рахункам [PERSON] за період з 15.03.2017 року по 18.01.2021 року вбачається, що відповідачем було витрачено кредитних коштів на суму 152 103,92 грн., а внесено коштів на погашення кредитної заборгованості у розмірі 194 398,30 грн. За вказаних обставин, Суд приходить до висновку, що у відповідача [PERSON] відсутня заборгованість за тілом кредиту наданим АТ КБ «ПриватБанк» та встановленим на картку як кредитний ліміт. Наведене також узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 02.10.2019 у справі № 545/2248/17, а також з Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2022 року по справі 334/5297/18. В даному випадку відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з [PERSON] дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи викладене, Суд доходить до висновку про відмову в стягненні з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором від № б/н від 31.05.2012, яка складається із 100 569,91 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 20,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог сплачений банком судовий збір при зверненні до суду з цим позовом стягненню з відповідача не підлягає.

Outcome: dismissed