Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

18.04.2019\~року до\~Ірпінського міського\~суду надійшла\~позовна заява\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~треті особи:\~ [PERSON] ,\~приватний нотаріус\~Ірпінського міського\~нотаріального округу\~Київської області\~Макарчук Григорій\~Іванович,\~ [PERSON] про\~визнання правочину\~недійсним у\~частині,\~а саме\~визнати недійсним\~фрагмент 1\~Договору дарування\~частки у\~праві власності\~на житловий\~будинок від\~17.12.2012\~року посвідченого\~приватним нотаріусом\~Ірпінського міського\~нотаріального округу\~Київської області\~Макарчуком Григорієм\~Івановичем,\~зареєстрованого в\~реєстрі за\~№ 1542,\~наступного змісту:\~«яка складається\~з приміщення\~1-5,\~пл.\~14,6\~кв.\~м.\~та приміщення\~ІІ пл.\~24,1\~кв.\~м.»та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивач [PERSON] мотивує позовну заяву тим, що він є власником 2/5 житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 20 жовтня 2016 року посвідченого Харченко К.В., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл. та зареєстрованого в реєстрі за № 1986. Відповідач [PERSON] є власником 1/5 вищевказаного житлового будинку на підставі договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року посвідченого Макарчук Г.І., приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл. та зареєстрованого в реєстрі за № 1542. Третя особа [PERSON] є власником 2/5 вищевказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 19 травня 1992 року посвідченого Копиловою В.В., Державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори. Вказує, що у користуванні його сім`ї у складі трьох осіб перебувають приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-6 згідно поповерхового плану Технічного паспорту на вищевказаний житловий будинок від 01.11.2012 року, загальна площа яких (37,3 кв. м.) значно менша ніж площа будинку, яка відповідає його частці 2/5 у праві спільної часткової власності на вищевказаний будинок (43,24 кв. м.). Договір між співвласниками про порядок володіння та користування вищевказаним будинком відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності в порядку ст. 358 ЦК України не укладався. У вересні місяці 2018 року позивач [PERSON] з Акту комісійного обстеження спеціалістами Бучанської міської ради від 05.09.2018 року дізнався, що відповідачу [PERSON] дарувальником за договором дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року, посвідченим [PERSON] , приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської обл., передано у власність визначені дарувальником приміщення вищевказаного житлового будинку 1-5, площею 14,6 кв.м. та приміщення І, площею 24, 1 кв.м. за Технічним паспортом на вказаний житловий будинок від 01.11.2012 року. Вважає, що пункт 1 договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року грубо порушує його право позивача на володіння та користування житловим будинком. 12.07.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , у якій останній заперечував проти пред`явленого до нього позову у повному обсязі, зазначив, що Відповідно до Договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року відповідач став власником 1/5 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 17 грудня 2012 року відповідно до Договору дарування земельної ділянки, відповідач став власником земельної ділянки площею 0,0045 з кадастровим номером 3210800000:01:034:0093, розташована: [ADDRESS] . Призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Отже, ставши власником частини житлового будинку з конкретними приміщеннями та земельної ділянки з вищезазначеним кадастровим номером сім років назад, відповідач поселився разом з дружиною та малолітнім сином в будинок. Інші два власники житлового будинку , які станом на день вчинення правочинів володіли будинком: [PERSON] та [PERSON] - жодних заперечень проти вчинених правочинів не мали. Всі три власники мали відокремлені частини в житловому будинку з окремими виходами. Фактично між власниками склався порядок користування житловим будинком. Впродовж строку позовної давності ( три роки до грудня 2015 року) жоден із співвласників будинку не пред`являв претензій щодо усунення перешкод в порушенні [PERSON] їх прав чи інтересів та не ставив питання щодо визнання правочинів недійсними, в тому числі і в будь-якій частині. Тому вважає, що Позивач, який став власником частини будинку через чотири роки після набуття відповідачем права власності - не може ставити питання про порушення його інтересів з огляду на сплив строків позовної давності для сторін правочину, або тих осіб, які мали право на це відповідно до права власності станом на 2012 рік. 20 жовтня 2016 року Позивач [PERSON] купив частину житлового будинку, яка належала власнику [PERSON] та частину земельної ділянки. До укладення Договору купівлі - продажу Позивач оглянув неодноразово весь будинок, та , зокрема, ту частину, яку він купує. Два роки після набуття права власності жодних претензій [PERSON] ні до кого не пред`являв. В 2018 році [PERSON] став вимагати від відповідача знесення його прибудови; звільнення житлових приміщень в будинку, які займає відповідач; почав перешкоджати відповідачу встановити водовідведення на прибудові зі сторони подвір`я. У відсутність відповідача неодноразово приходили комісії та зі слів [PERSON] складали Акти обстеження. Вважає таку поведінку [PERSON] , неправомірною, та такою, що порушує правила добросусідства та права відповідача як власника. Відповідач особисто давав згоду на купівлю [PERSON] частки будинку; не чинив жодних перешкод йому в користуванні будинком чи господарськими спорудами. Доводи позивача про те, що при оформленні Договору дарування відповідачу частини будинку, були порушені вимоги законодавства не заслуговують на увагу. Сторони правочину домовились про істотні умови Договору, особисто його підписали, виконали всі умови Договору та в продовж строку позовної давності не оскаржили його . Договір дарування є на сьогодні чинним, не порушував при його укладенні ні чиїх інтересів. Позивач погодився , купуючи свою частку, з порядком користування приміщеннями в будинку, який відображено в документах, окреслено окремими виходами та позначено в плані БТІ як відокремлені квартири. 23.08.2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] адвоката Тімченка В.В., у якій він вказує, що у своєму відзиві відповідач, не заперечуючи по матеріально-правовій суті вимог позивача, заперечує проти позову на підставі спливу строку позовної давності і при цьому наводить ряд міркувань на підтвердження своєї позиції, зазначає що твердження відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності спростовується, оскільки характер спірних правовідносин є таким, на які позовна давність не поширюється, оскільки при створенні перешкод у користуванні чи розпорядженні своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, є правопорушенням, що триває у часі, також вказує, що доводи відповідача про те, що позивач оглядав свою частку у спільній сумісній власності, а саме вище зазначеному будинку, і не виявив дефектів які б перешкоджали користуванню своїм майном, повністю спростовуються, оскільки на момент укладання позивачем договору купівлі-продажу йому не було і не могло бути відомо про наявність оспорюваного пункту у договорі дарування, оскільки позивач не є стороною даного правочину, також представник позивача зазначає, що відповідач не навів жодного контраргументу по матеріально-правовій частині позовних вимог з посиланням на норми законодавства. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Пархоменко О.В. від 22.05.2019 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідно до Рішення Вищої Ради Правосуддя від 29.08.2019 № 2285/0/15-19 суддю Ірпінського міського суду Київської області [PERSON] звільнено у відставку. Відповідно до витягу з розпорядження керівника апарату Ірпінського міського суду Київської області № 129 від 11.11.2019 року справу № 367/3117/19 передано на повторний автоматизований розподіл між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.01.2020 року справу № 367/3117/19 передано для розгляду судді Шестопаловій Я.В. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Шестопалової Я.В. від 05.02.2020 року справу було прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Шестопалової Я.В. від 26.07.2021 року було закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчук Григорій Іванович, [PERSON] про визнання правочину недійсним у частині та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Надав пояснення, що він у 2016 році придбав 2/5 частини будинку [ADDRESS] . Перед купівлею позивач оглядав будинок та йому показали його частину будинку, яка була відокремлена окремим входом та мала самостійні комунікації. В інших частинах будинку проживав відповідач [PERSON] та тетя особа по справі [PERSON] , які так само мали окремі виходи до своїх частин будинку та окремі комунікації. В 2018 році він звернувся до відповідача із пропозицією щодо поділу даху над їх частинами будинку, з метою подальшої надбудови його частини будинку. Разом із тим, відповідач повідомив йому, що більша частина даху знаходиться над його частиною будинку, а тому належить йому на праві приватної власності та відмовив у добровільному поділі даху. Після цієї відмови він звернувся до відділу державного архітектурно-будівельного контролю з проханням провести комісійне обстеження та надати висновок щодо можливого поділу даху їх будинку. Після проведення обстеження та отримання Акту комісії від 05.09.2018р. йому стало відомо, що відповідачу на підставі договору дарування частки у праві власності на житловий будинок та земельної ділянки від 17.12.2012р. було передано право власності не лише на 1/5 частку в праві власності на спірний будинок, а й визначено що ця частка складається з певних приміщень, а саме: приміщення 1-5, площею 14,6 кв.м та приміщення ІІ - площею 24,1 кв.м, яке на момент інвентарізації 01.11.2012р. було в стадії будівництва. Також позивач зазначає, що йому було роз`яснено спеціалістами, що спір щодо користування дахом він зможе вирішити лише шляхом визнання договору дарування від 17.12.2012р. в частині дарування відповідачу певних приміщень недійсним. Враховуючи, що на момент купівлі частини будинку позивачу не було відомо, що в 1/5 частину будинку, що належить [PERSON] було виділено конкретні приміщення, над якими знаходиться більша частина їх спільного даху, просив визнати цей договір дарування в цій частині недійсним, оскільки він порушує його права співвласника. Також позивач зазначив, що не має спору з іншим співвласником [PERSON] щодо користування та розпорядження спільним частковим правом власності на будинок. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Рагімова Т.О., просила позовну заяву задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] 17.12.2012р. подарував йому 1/5 частину будинку [ADDRESS] . На момент укладання договору дарування спірний будинок належав на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] мав 3/5 часток у праві власності, та [PERSON] мав 2/5 часток. За час володіння співвласниками даним будинком вони добровільно поділили цей будинок відповідно до своїх часток та спір, щодо володіння цими приміщеннями та їх користуванням у них не виникав. При укладанні договору дарування власником [PERSON] було виділено фактично з 3/5 часток - 1/5 частку, яка складалась з приміщень 1-5, площею 14,6 кв.м та приміщення ІІ - площею 24,1 кв.м та передана у його власність. На момент укладання цієї угоди будь-якого спору щодо дарування цієї частки у вигляді саме цих приміщень між власниками не було. Також відповідач зазначив, що після того як [PERSON] вирішив продати позивачу 2/5 частки в спірному будинку він повідомив їх як співвласників про прийняте рішення. Також відповідач пояснив суду, що він був особисто присутнім під час огляду позивачем частини будинку, яка [PERSON] була запропонована на продаж. Так, ще до підписання угоди позивачу було роз`яснено, що він може придбати лише приміщення 1-1, 1-3, 1-4, 1-2, 1-6, оскільки інші належать на праві власності іншим співвласникам та він погодився на це. Таким чином відповідач вважав, що на момент купівлі 2/5 частини будинку, позивачу було відомо яку частину будинку він купує. У кожного власника є окремий вхід у будинок, мають окремі лічильники, окремо кожен сплачує комунальні послуги. До 2018 року між ним та позивачем спір щодо користування будинком не виникав. Також віідповідач зазначив, що дійсно до нього звернувся позивач із вимогою поділити порівну дах над їх будинком на що він не погодився, оскільки більша частина цього даху знаходиться над приміщеннями, які належать саме йому на праві власності. Таким чином відповідач не заперечував, що наразі між ним та позивачем існує спір про користування дахом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки оспорюваним договором не було порушено права позивача. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Павленко Г.М., проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, викладених у відзиві, вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчук Григорій Іванович та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили, жодних заяв чи клопотань до суду не направляли. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належав [PERSON] (2/5 частини) та [PERSON] (3/5 частини). З Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 36507399 від 02.12.2012 року вбачається, що в примітках зазначено, що відчужуються приміщення 1-5 пл. 14,6 кв.м.; ІІ пл. 24,1 кв.м., що складає 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Тобто Комунальним\~підприємством «Бучанське\~бюро технічної\~інвентаризації» 02.12.2012 року було виділено 1/5 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] та визначено, що 1/5 частину житлового будинку складає приміщення 1-5 пл. 14,6 кв.м.; ІІ пл. 24,1 кв.м. 17.12.2012 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчуком Г.І. було посвідчено договір № 1542 дарування частки у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , відповідно до якого дарувальник [PERSON] передає у власність обдарованому [PERSON] 1/5 частку у праві власності на будинок, яка складається з приміщення 1-5 пл. 14,6 кв.м. та приміщення ІІ пл. 24.1 кв.м., з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В судовому\~засіданні встановлено,\~що між [PERSON] та [PERSON] не виникало сору щодо правомірності укладання вказаного договору дарування. Так, власниками житлового будинку [ADDRESS] стали [PERSON] (2/5 частини), [PERSON] (2/5 частини) та [PERSON] (1/5 частини). Співвласники житлового будинку визначили правила користування житловим будинком, спору між власниками щодо користування житловим будинком не виникало. 12.10.2016 року було укладено договір № 1986 купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] 12.10.2016 року приватним нотаріусом Ірпінського міського\~нотаріального округу\~Київської областіХарченко К.В. було посвідчено договір № 1986 купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS] ,\~відповідно до\~якого продавець\~ [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив 2/5 часток вище вказаного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У Постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 року в справі № 761/12692/17 викладено позицію, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Пунктом 2 договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року встановлено, що [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 1/5 частку у праві власності на будинок, яка складається з приміщення 1-5 пл. 14,6 кв.м. та приміщення ІІ пл. 24.1 кв.м., що складає 1/5 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із тексту договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року, а саме п. 8 зазначеного договору, сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. З наведеного вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] не існує спору щодо правомірності укладення договору дарування частки у праві власності на житловий будинок № 1542 від 17.12.2012 року. Таким чином, сторони правочину домовились про істотні умови Договору, особисто його підписали, виконали всі умови Договору та в продовж строку позовної давності не оскаржували його. Пунктом 8 Договору № 1986 купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS] встановлено, що відчуджувана частка житлового будинку оглянута Покупцем перед укладенням цього договору. Недоліки або дефекти, що перешкоджали б його використанню за цільовим призначенням, на момент огляду виявлені не були. Претензій до Продавця щодо якісних характеристик відчужуваної частки будинку Покупець не має. Фактична передача частки житлового будинку Покупцю відбулася до підписання цього договору». Також судом встановлено, що на момент укладання договору дарування частки у праві власності на житловий будинок № 1542 від 17.12.2012 року будь-якого спору щодо виділу співвласником [PERSON] 1/5 частки у виді приміщень 1-5 пл. 14,6 кв.м. та приміщення ІІ пл. 24.1 кв.м. та передачі на них права власності за договором дарування відповідачу [PERSON] між співвласниками [PERSON] та [PERSON] не було. Також у судовому засіданні встановлено, що позивач при укладанні договору купівлі продажу 2/5 частки був обізнаний про порядок користування співвласниками приміщеннями в будинку, який відображено в документах, окреслено окремими виходами та позначено в плані БТІ, як відокремлені квартири. В ході розгляду справи встановлено, що фактично між сторонами виник спір щодо порядку користування дахом (горищем) будинку, який не належить на праві приватної власності жодному з співвласників будинку та не передався у власність відповідача відповідно до договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 17 грудня 2012 року. Місця загального користування житлового будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (горища, підвали, тощо). Таким чином, горище відноситься до місця загального користування житлового будинку. Відтак загальні приміщення перебувають у спільній власності всіх співвласників будинку. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 зі справи №916/2069/17 та від 22.11. 2018 року у справі № 904/1040/18. За таких обставин, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Макарчук Григорій Іванович, [PERSON] про визнання правочину частково недійсним не підлягає задоволенню, оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору дарування не дійсним, а також не було встановлено, які права позивача були порушені, внаслідок укладання даного договору. У своєму відзиві відповідач зазначає, що позов подано з пропущенням строків позовної давності, оскільки оспорюваний договір дарування частки у праві власності на житловий будинок було укладено 17.12.2012 року, тобто сплив 3-річний термін на звернення до суду. При цьому суд зазначає, що заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, лише в разі обґрунтованості позовних вимог. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду № 372/1036/15-ц від 07 листопада 2018 року. В силу положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed