Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] з позовом до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про зняття арешту з нерухомого майна, звернувся адвокат Пахомов Ігор Юрійович. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивачу 19.04.2023 року стало відомо, що на його майно накладено арешт відповідно до постанови виданої СВ по ДТП ГУМВС України в Одеській області від 12.05.2007 року. Представник позивача зазначає, що дійсно з боку відповідача було повідомлено, що арешт на нерухоме майно було накладено в рамках кримінальної справи №012007-05055. Разом з цим, постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2007 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України було припинено. Таким чином, представник зазначає, що відносно позивача у справі відсутні кримінальні провадження, однак, станом на час звернення існує та не знятий арешт з нерухомого майна накладений відповідачем у справі. На підставі викладеного представник позивача просить: зняти арешт з нерухомого майна реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1201490 (реєстраційний номер обтяження:4947214) від 14.05.2007 року, накладений на підставі постанови, серія та номер:б/н від 12.05.2007 року, видавник: СВ по ДТП Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, з видом обтяження (об`єктом обтяження) арешт нерухомого майна, інше,? частина квартири, адреса: [ADDRESS] , особа майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання, сторонам направлено копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача зазначив, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування позиції представник відповідача зазначив, що на момент закриття провадження кримінального провадження суддею Київського районного суду м. Одеси не було вирішено питання стосовно скасування арешту накладеного на все майно, яке належить позивачу. Представник зазначив, що в даному випадку суддя при прийнятті рішення стосовно закриття провадження стосовно скасування міри запобіжного заходу та повернення транспортного засобу, мав вирішити питання щодо скасування арешту. Разом з цим, щодо суті заявлених вимог про представник зазначив, що арешт було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з п.9 розділу ІХ «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто розгляд справи повинен відбуватись в прядку цивільного судочинства. Щодо вимог про стягнення коштів на правничу допомогу представник зазначив, що позивачем не доведено понесення витрат на правничу допомогу, відсутні будь-які докази на підтвердження витрат, відсутній акт про виконані роботи, крім іншого представник зазначив, що ГУМВС України в Одеській області жодних протиправних дій щодо не скасування накладеного арешту на майно [PERSON] не вчинило, рішення про закриття провадження приймав суд, а відтак відповідач не може нести компенсацію витрат на правничу допомогу. Чергове судове засідання у справі призначено на 27 листопада 2023 року, сторони до суду не з`явились. Представник позивача адвокат Грабенко Сергій Сергійович звернувся на адресу з клопотанням щодо розгляду справи за його відсутності, в якому зазначив, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження позовних вимог (а.с.62-63). Представник відповідача про час та місце слухання справи повідомлений (а.с.61), до суду не з`явися, про причини не явки суду не повідомив, судом враховується обставина того, що відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому висловив заперечення щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, щодо позовних вимог про скасування арешту, зазначив, що дані вимоги відповідають нормі закону. Таким чином судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача звернувся з заявою про слухання справи за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Згідно зі статтею 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження, як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. Судом встановлено, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2007 року справа № 1-П-8 2007 року кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України закрито. Запобіжний захід у відношенні [PERSON] скасовано. Речові докази повернуто за належністю (а.с.14). Разом з цим, позивач зазначає, що не зважаючи на закриття кримінального провадження, арешт щодо майна позивача накладений Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області не знято. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна наявний арешт на квартиру [ADDRESS] . Дата реєстрації 14.05.2007 року, підстава: постанова, серія та номер: бн, виданий 12.05.2007 року, видавник: СВ по ДТП СУ ГУМВС України в одеській області. Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Відомості про особу: [PERSON] (а.с.10-13). Згідно з листа Національної поліції в Одеської області від 29.06.2021 року, зазначено, що 05.04.2007 відділом ДТП СУ ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа № 012007-05055 за фактом ДТП, за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України. 07.05.20007 року у кримінальній справі потерпілим був пред`явлений цивільний позов на суму 708\~000 гривень. 10.05.2007 року [PERSON] пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та у той же день обрано запобіжний захід підписка про не виїзд. З метою забезпечення заявленого цивільного позову, 12.05.2007 року постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України Бюрюкова Є.О. накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] нерухоме майно, зареєстроване на праві власності за [PERSON] 12.06.2007 року постановою слідчого задоволено клопотання адвоката Рашковського Ю.В. в інтересах [PERSON] про направлення про направлення до суду подання з матеріалами кримінальної справи для вирішення питання про застосування акту амністії обвинувачено [PERSON] на підставі ЗУ «Про амністію» № 955 V від 19.04.2007 року. В подальшому, 15.06.2007 року відповідне клопотання спрямоване до прокуратури області, затверджено прокурор і направлено до Київського районного суду м. Одеси (а.с.15). Отже арешт, який просить скасувати позивач, було накладено постановою слідчого відділу СУ ГУМВС України у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року. Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба (стаття 126 КПК 1960 року). У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до частини третьої статті 174 КПК України прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі. Шляхи вирішення питання про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлює. КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Кримінальну справу, в межах якої на майно позивача накладено арешт, закрито 25.06.2007 року. Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у закритій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Суд може розглядати справу в кримінальному провадженні як цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). З огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Судом враховується висновки викладені в Постанові Великої плати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі 727/2878/19 згідно якої зазначено, що за загальним правилом, арешт накладений у рамках кримінального провадження, знімається за правилами кримінального судочинства. Але, у випадку арешту майна, накладеного за правилами КПК України 1960 р. та не знятого за цим кодексом після закриття кримінальної справи, такий арешт знімається у порядку цивільного судочинства. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи наведене та те, що кримінальна справа, в рамках якої було накладено арешт на квартиру, постановою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2007 року була закрита та при закритті провадження суддею не було вирішено питання щодо скасування заходів забезпечення позову, що свідчить про те, що в позасудовий спосіб позивач не може зняти арешт з майна та захистити своє порушене право щодо користування власністю, здійснювати права власника та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, а позов - задоволенню. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). З урахуванням викладеного суд, дійшов висновку, що вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки, сторона позивача не довела їх наявність, та не надала доказів щодо їх реального понесення. На підставі викладеного та

Outcome: approved