Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

23.03.2023 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою від [PERSON] до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить поділити спільне сумісне майно подружжя, набуте під час шлюбу, наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на ідеальну частку в розмірі 1/2 частини без її виділу в натурі на нерухоме майно: двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , залишивши це майно у спільній частковій власності сторін та визнати за [PERSON] право власності на ідеальну частку в розмірі 1/2 частини без її виділу в натурі на нерухоме майно: нежитлову будівля, літ. А, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (1/50 частка), залишивши це майно у спільній частковій власності подружжя та визнати за позивачем право власності на ідеальну частку в розмірі 1/2 частини без її виділу в натурі на рухоме майно: транспортний засіб марки «Chevrolet», модель «Aveo», тип легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2005, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] залишивши це майно у спільній частковій власності сторін та стягнути з відповідачки на користь позивача всі понесені ним судові витрати, пов`язані із розглядом справи. Ухвалою суду від 23.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачеві встановлений строк на подання відзиву та зустрічного позову. 10.04.2023 року відповідач надала заперечення на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на укладення з позивачем 12.12.2019 року шлюбного контракту у м.Сімферополь, за яким між ними поділене спільно набуте майно. 24.04.2023 року представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що посилання відповідачки на укладення контракту, який засвідчений нотаріусом, діяльність якого згідно наказу Мінюсту від 07.07.2014 року припинена, не є підставою для відмови у позові, оскільки такий правочин є недійсним та не створює жодних правових наслідків. 09.05.2023 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому посилюючись на невизнання позивачем укладення шлюбного контракту, зазначила, що змушена звертатись за захистом своїх прав в судовому порядку та просить визнати за нею право власності на ідеальну частку в розмірі частки без її виділу в натурі на наступне нерухоме майно: двокімнатна квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , залишивши це майно у спільній частковій \~ \~ \~ \~ власності [PERSON] та [PERSON] та стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 09.05.2023 року позови об`єднані в одне провадження. Відзив на зустрічний позов не надано. Ухвалою суду від 12 червня 2023 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні представник відповідачки просив вирішити первісний позов на розсуд суду та задовольнити зустрічні вимоги. У судове засідання позив, представник позивача та відповідачка у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справ повідомлені належним чином, позивач перебуває на окуповані території, представник позивача надав заяву щодо розгляду справи у його відсутність. Під час судового провадження, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки з боку відповідача не надано належних доказів на підтвердження права власності на майно, яке перебуває на окупованій території, відповідачка просила у разі невизнання судом дійсності укладеного шлюбного договору, розділити придбане майно порівну, а також задовольнити її позовні вимоги. Вислухавши доводи учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 червня 1991 року . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі № 337/4915/20 від 25.03.2021 року шлюб розірвано , рішення набрало законної сили 27 квітня 2021 року. ВІ період шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору-купівлі продажу від 29.12.1999 року , 1/50 частку нежитлової будівлі літ А, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.01.2004 року; транспортний засіб марка «Chevrolet», модель «Aveo», тип легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER] , рік випуску 2005, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , право власності зареєстроване 17.04.2012 року. На зазначені об`єкти право власності зареєстроване на ім`я відповідачки [PERSON] Також згідно свідоцтва про право власності від 19.06.1996 року виконкомом Сімферопольської міської ради АР Крим в період шлюбу було придбано квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] 12.12.2022 року сторони, перебуваючи на окупованій території м.Сімферополя уклали шлюбний контракт 82АА 1822313, засвідчений органами окупаційної влади, а саме нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Республіки Крим Калініною Н.В., за умовами якого, майно яке зареєстроване на ім`я одного з подружжя є його власністю, навіть після розірвання шлюбу. На теперішній час між сторонами існує спір щодо поділу майна, нажитого в період шлюбу. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил статті 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання\~щодо поділу\~майна,\~суд вважає\~цілком доведеним,\~що майно,\~яке придбане\~сторонами під\~час шлюбу\~та підлягає\~поділу,\~наявне на\~час ухвалення\~рішення,\~що підтверджується\~наявними в\~матеріалах справи\~доказами:\~ \~інформацією з\~Державного реєстру\~прав на\~нерухоме майно\~щодо \~1/50\~частки нежитлової\~будівлі,\~літ.А,\~яка розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~ відомостями\~Сервісного центру\~ГСЦ МВС\~в Запорізькій\~області щодо\~реєстрації транспортного\~засобу марка «Chevrolet»,\~модель «Aveo»,\~тип легковий\~седан,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~рік випуску\~2005,\~номер шасі\~(кузова,\~рами)\~ [NUMBER] ,\~договором купівлі-продажу двокімнатної квартири\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Право власності\~на нерухоме майно: двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] -підтверджено свідоцтвом про право власності від 19.07.1996 року та інформацією з документу, виданого окупаційною владою мовою оригіналу випискою из Единого государственного реестра недвижимости об основних характеристиках и зарегистрированих прав на обьект недвижимости. При цьому, вирішуючи питання щодо визнання зазначеного документу як доказу, суд враховує, що наведений документ виданий окупаційною владою, а отже не повинен визнаватися, разом з тим, слід зазначити таке. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and russia, 23.02.2016, §142). Таким чином,\~враховуючи засади\~справедливості,\~ суд\~вважає за\~можливе застосувати\~названі загальні\~принципи («намібійські\~винятки»),\~сформульовані в\~рішеннях Міжнародного\~суду ООН\~та Європейського\~суду з\~прав людини,\~в контексті\~оцінки документу,\~виданого органом\~окупаційної влади\~ - виписки из\~Единого государственного\~реестра недвижимости\~об основних\~характеристиках и\~зарегистрированих прав\~на обьект\~недвижимости \~-\~ закладом,\~що знаходяться\~на окупованій\~території,\~як доказ,\~оскільки суд,\~ розуміючи,\~що \~факт набуття\~права власності\~на спірну\~квартиру під\~час шлюбу\~ підтверджений\~відповідним свідоцтвом,\~виданим державним\~органом України\~у 1996\~році,\~відомості в\~Єдиному реєстрі\~прав на\~зазначено майно\~відсутнє,\~враховуючи,\~що з\~боку позивача\~не визнаний\~факт наявності\~у первісного\~позивача права\~власності на\~житло,\~яке перебуває\~наразі на\~тимчасово окупованій\~території України,\~разом з\~тим і\~не надані\~докази відчуження\~такого майна,\~усвідомлюючи що\~ [PERSON] \~фактично позбавлена\~ \~можливості збору\~доказів \~щодо реєстрації\~права власності\~на об`єкти\~нерухомості \~на території,\~що \~окупована Російською\~Федерацією з\~2014\~року,\~де володіє\~своєю власністю [PERSON] , який виявив намір поділити майно, що знаходиться на території, підконтрольній Україні Разом з тим, приймаючи до уваги бажання первісного позивача вирішити питання щодо поділу майна у судовому порядку, суд не вбачає підстав приймати до уваги укладений між подружжя «Брачний договор», посвідчений нотаріусом, діяльність якого в Україні припинена, який здійснює свою діяльність на окупаційній території, тобто представником окупаційної влади, таке невизнання правочину, який жодних правових наслідків на території, підконтрольній Україні не породжує, на глибоке переконання суду, не призведе до жодних порушень або обмеження прав сторін, які звернулись за захистом своїх прав до суду. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені вимоги про поділ майна сторін, нажитих під час перебування у шлюбі, заявлені як в первісному, так і зустрічному позові законні та обґрунтовані, підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі ст. 141 СК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved