Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 04.06.2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.01.2019 року у справі №203/2263/18 шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Ще з 2016 року відповідач став проживати окремо від неї з донькою, займаючись виключно своїм життям. Донькою не цікавився та не виявляв жодного бажання займатись її вихованням, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.10.2018 року у справі №203/2264/18 з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки, за яким він має заборгованість в сумі 145287 грн. 33 коп. Відповідач жодного разу не дарував подарунків доньці ні на день народження, ні на інші свята. Коли дитина хворіла, відповідач її не провідував, станом здоров`я не цікавився, допомоги на лікування не надавав. Не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її не відвідує. Дитина взагалі не пам`ятає свого батька. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Також посилаючись на те, що розміру раніше присуджених аліментів на утримання доньки в сумі 3000 грн. недостатньо для покриття всіх потреб дитини, позивачка просила збільшити розмір присуджених за рішенням суду від 17.10.2018 року аліментів до 5000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В подальшому позивачкою було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої остання зменшила позовні вимоги та остаточно просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.04.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Протокольними ухвалами від 17.10.2023 року було замінено третю особу з Управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради на орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, а також закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті. Ухвалою суду від 15.10.2020 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 15.11.2023 року було прийнято уточнену позовну заяву про зменшення позовних вимог. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просила задовольнити вимоги, позбавивши відповідача батьківських прав відносно дитини. Відповідач в наданому клопотанні просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши про визнання позову. Третя особа в наданій заяві просила розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування. За вказаних обставин, враховуючи положення ч.3 ст.211 ЦПК України, суд визнав за можливе провести подальший розгляд справи по суті за фактичної явки учасників, за наявними у справі матеріалами. Перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 04.06.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15.01.2019 року у цивільній справі №203/2263/18 шлюб сторонами було розірвано. Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.10.2018 року у цивільній справі №203/2264/18 з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 3000 грн., щомісячно, починаючи з 03.07.2018 року та до досягнення дитиною повноліття. Частиною 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, нав-чання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 7 ст.7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частиною 1 ст.151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною 1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до правових наслідків згідно зі ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18 (провадження №61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Згідно ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування - Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, затвердженого розпорядженням голови адміністрації від 28.09.2023 року, визнано за недоцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок мотивований недостатністю доказів щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків. Поряд з цим, суд у відповідності до наведених вище положень ч.6 ст.19 СК України не погоджується із вказаним висновком органу опіки та піклування, як недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини. Так, згідно довідки КЗДО (ясла-садок) №309 ДМР від 30.01.2023 року, на яке є посилання і у висновку органу опіки, вбачається, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , не приймає участі у вихованні доньки, у дитячому садку жодного разу не з`являвся. Зі слів [PERSON] з батьком вона не спілкується. Вихованням дитини займається мати [PERSON] та бабуся [PERSON] . Також у висновку органу опіки зазначено, що згідно довідки КНП «ДЦПМСД №7» ДМР Амбулаторія загальної практики сімейної медицини №1 від 26.07.2023 року, малолітня [PERSON] , [INFO] спостерігається у лікарні з 16.05.2023 року. За період спостереження до лікаря зверталась два рази. Дитина приходила із матір`ю. Крім того, з висновку органу опіки вбачається, що відповідач, як батько дитини, не опитувався та його позиція з відповідного питання не з`ясовувалась. В той час, як згідно поданого відповідачем клопотання та долученої до нього нотаріально посвідчено заяви [PERSON] , останній не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що з моменту розлучення із позивачкою він припинив спілкування з дитиною, участі у її вихованні не приймає та не має таких намірів на майбутнє. Допитана в якості свідка [PERSON] , що є сусідкою [PERSON] , зазначила, що з моменту припинення шлюбних відносин між сторонами в2018 році, відповідача за місцем мешкання позивачки з дитиною жодного разу не бачила, утриманням та вихованням дитини займається виключно позивачка. Таким чином, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що після фактичного припинення сторонами шлюбних відносин в 2018 році, відповідач залишив позивачку з дитиною, мешкає окремо. Протягом вказаного тривалого часу не спілкується з дитиною ані особисто, шляхом зустрічей, ані через засоби зв`язку, не цікавиться життям дитини, її навчанням, інтересами, станом здоров`я; ухиляється від матеріального утримання дитини, маючи заборгованість за стягнутими з нього аліментами в сумі 145287 грн. 33 коп., що підтверджується відповідним листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Також суд враховує ставлення відповідача до цього питання, який згідно поданого клопотання та нотаріально посвідченої заяви визнав позов, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, посилаючись на відсутність у нього намірів виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дитини. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність передбаченихі п.2 ч.1 ст.164 СК України підстав для позбавлення останньої батьківських прав, обгрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог та необхідність їх задоволення. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також слід стягнути судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved