Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Мікуш З.В. , яка діє в інтересах Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, [PERSON] , у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ? Кононенко С.А., зареєстрований у реєстрі за №346, скасувати реєстрацію права власності на підставі даного договору та витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що на території [ADDRESS] , знаходиться будівля бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького. Відповідно до акту від 01.12.1939, до постанови ради народних комісарів УРСР від 09.02.1940р. «Про виділення зі складу Львівського університету медичного факультету у самостійний Львівський державний медичний інститут» за цим інститутом закріплено корпус №2 - для організації робітничого факультету фундаментальної бібліотеки. Згідно п.3-1 цього акту, з фундаментальної бібліотеки Львівського державного університету було вилучено усю медичну літературу для організації фундаментальної бібліотеки Львівського медичного інституту. Згідно із реєстраційним свідоцтвом від 16.06.1976р. №56 у будинку [ADDRESS] знаходиться наукова бібліотека державного медичного університету і її правовий статус не змінювався. Цей факт встановлено у рішеннях Личаківського районного суду м. Львова від 26.09.2011р. у справі №2-540/11 та від 24.12.2008р. у справі №2-346/2008р., залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2009 р. Факт правового статусу будинку [ADDRESS] , як наукової бібліотеки, є встановлений, доказуванню не підлягає та такий статус спірного приміщення не змінювався. Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради від 26.02.1980р. [ADDRESS] взято під охорону, як пам`ятку архітектури XIX ст. (охоронний договір №5295-Лв) та даний об`єкт культурної спадщини занесено до Державного реєстру нерухомого майна пам`яток України згідно із наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 18.01.2021р. №14. Ухвалою Львівської міської ради від 27.09.2001р. №1225 «Про користування земельними ділянками Львівським державним медичним університетом», земельну ділянку площею 0,1145 га на [ADDRESS] залишено у постійне користування Університету для обслуговування бібліотеки. Листами Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2003р. та від 02.12.2004р. за зверненнями Університету роз`яснено, що приміщення бібліотеки не підлягають відчуженню, як житловий фонд, та не підлягають приватизації. У межах кримінального провадження, яке перебуває у провадженні ГУ НП у Львівській області щодо протиправного захоплення квартири [ADDRESS] , відповідальними працівниками було виявлено факт відчуження квартири [ADDRESS] за цією адресою. Про дану обставину було повідомлено Університет 01.11.2022р., та одночасно повідомлено про те, що приміщення [ADDRESS] , відчужено шляхом укладення договору купівлі-продажу від 31.05.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. До цього часу власник був впевнений що спірне приміщення перебуває у його власності, оскільки згідно із нормами чинного законодавства таке не може бути відчуженим та ним не відчужувалося. В оспорюваному договорі купівлі-продажу зазначено, що: «квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Львівським національним медичним університетом імені Д. Галицького від 13.03.2000р., б/н згідно з розпорядженням від 27 лютого 2000 року № 101». Однак, Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького ніколи не видавалося свідоцтво про право власності на квартиру (відсутні повноваження для видачі такого документа) та не приймалося розпорядження від 27 лютого 2000 року №101. Як стверджує представник позивача, право власності у [PERSON] на нерухоме майно набуте у злочинний спосіб шляхом підроблення документів. Оскільки, відчуження частини приміщення бібліотеки відбулося на підставі нечинних («підроблених» на думку представника позивача) документів, це призвело до грубого порушення майнових прав Університету. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.2017р., посвідченого тим же приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.Л., дане приміщення знову було відчужено на користь [PERSON] . У зв`язку з наведеним, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2022 відкрито провадження у справі. Розгляд ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. У задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на приміщення квартири [ADDRESS] до набрання рішення законної сили у справі щодо даного спору, відмовлено. Ухвалою суду від 17.01.2023, клопотання представника позивача задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлани Анатоліївни належним чином завірені копії: договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2017 р., зареєстрованого в реєстрі за №346 та усіх матеріалів, на підставі яких цей договір було укладено/посвідчено; договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.07.2017 р. та усіх матеріалів, на підставі яких цей договір було укладено/посвідчено. 10.02.2023, на виконання ухвали Галицького районного суду м. Львова від 17.01.2023, приватним нотаріусом до суду подано належним чином завірені копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2017 р., зареєстрованого у реєстрі за №346; договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.07.2017 р., зареєстрованого у реєстрі за №520. Постановою Львівського апеляційного суду від 13.03.2023 апеляційну скаргу Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького задоволено. Скасовано ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22.11.2022 про відмову у забезпеченні позову. Накладено арешт на приміщення квартири [ADDRESS] . 31.05.2023 представником позивача до матеріалів справи долучено копію відповіді СУ ГУ НП у Львівській області від 05.12.2022 № М-101/16/01-22, М-102/16/01-22; копію постанови про визнання ЛНМУ ім. Данила Галицького потерпілим у кримінальному провадженні від 28.12.2022; копію постанови від 28.12.2022 про залучення представника потерпілого до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12022140000000310 від 25.07.2022. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні 22.11.2023 представник заявлені вимоги підтримала. Вказала, що спірне приміщення за своїм призначенням не є квартирою, у ньому знаходиться наукова бібліотека державного медичного університету. На момент розгляду справи, дане приміщення є опломбованим правоохоронними органами і фактично ним ніхто не користується. Вказала, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенком С.А., який зареєстровано у реєстрі за №346, зможе відновити порушене право позивача, за захистом якого останній звернувся до суду. Від адвоката Мотрука М. Ю., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його уповноваженого представника. Також, матеріали справи містять клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С. А. про проведення розгляду справи за її відсутності. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями. Суд враховує, що сторони та учасники повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явились, відтак, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам та учасникам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони провадження, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Також, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши пояснення учасників процесу, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступних доводів, мотивів та міркувань. Судом встановлено, що відповідно до акту від 01.12.1939 до постанови Ради народних комісарів УРСР від 09.02.1940 «Про виділення зі складу Львівського університету медичного факультету у самостійний Львівський державний медичний інститут», за цим інститутом закріплено корпус [ADDRESS], для організації робітничого факультету фундаментальної бібліотеки. Згідно п.3-1 цього акту, з фундаментальної бібліотеки Львівського державного університету було вилучено усю медичну літературу для організації фундаментальної бібліотеки Львівського медичного інституту. Згідно із реєстраційним свідоцтвом від 16.06.1976 [NUMBER] у будинку [ADDRESS] , знаходиться наукова бібліотека державного медичного університету і її правовий статус не змінювався. Наведені вище обставини встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26.09.2011 , ухваленим за результатами розгляду справи № 2-540/11 та від 24.12.2008, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21.12.2009. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, з урахуванням вищенаведеного, встановлено, що будинок [ADDRESS] за своїм правовим статусом не є житловим приміщенням, а є науковою бібліотекою. Даний факт не підлягає повторному доведенню. Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради від 26.02.1980 № 130 будинок [ADDRESS] , взято під охорону, як пам`ятку архітектури XIX століття (охоронний договір № 5295-Лв). Наведений об`єкт культурної спадщини занесено до Державного реєстру нерухомого майна пам`яток України, відповідно до Наказу Міністерства культури та інформаційної політики від 18.01.2021 № 14. Ухвалою Львівської міської ради від 27.09.2001 № 1225 «Про користування земельними ділянками Львівським державним медичним університетом», земельну ділянку площею 0,1145 га по [ADDRESS] залишено у постійне користування університету для обслуговування бібліотеки. Окрім того, у матеріалах справи наявні листи Міністерства охорони здоров`я України від 27.10.2003 та від 02.12.2004, якими також підтверджується зазначений статус даного об`єкту нерухомості. Надаючи оцінку вищенаведеним доказам та обставинам у процесі розгляду справи, судом встановлено, що будівля наукової бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, яка розташована у будинку [ADDRESS] , відноситься до цілісного майнового комплексу, який належить до державної власності та закріплений за Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького. Частиною 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Таким чином, спірне нежитлове приміщення будинку [ADDRESS] не могло і не може бути відчужено, як житловий фонд та не підлягає приватизації. Водночас, як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2017 р., зареєстрованого у реєстрі за №346, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., спірне приміщення було відчужено [PERSON] , як продавцем, [PERSON] , як покупцю. З даного договору вбачається, що відчужуване приміщення належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Львівським національним медичним університетом ім. Д. Галицького від 13.03.2000, б/н згідно з розпорядженням від 27.02.2000 № 101, зареєстрованого Львівським обласним бюро технічної інвентаризації 13.03.2000 в реєстраційній книзі за № 40817. Однак, Львівський національний медичний університет ім. Д. Галицького, безпосередньо підпорядкований Міністерству охорони здоров`я України на балансі якого перебуває приміщення бібліотеки по [ADDRESS], яке, як уже було зазначено вище, не може бути об`єктом приватизації. Таким чином, Львівський національний медичний університет ім. Д. Галицького не є уповноваженою особою на видачу свідоцтва про право власності. Окрім того, факт наявності такого, також ставить під сумнів і та обставина, що розпорядження від 27.02.2000 № 101, датовано вихідним днем. Зрештою, сам суб`єкт від імені якого видано відповідний правовстановлюючий документ, факт видачі такого заперечує. Водночас, спірне приміщення було повторно відчужено, що вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20.07.2017 р., зареєстрованого в реєстрі за №520. Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії постанови слідчого про визнання юридичної особи потерпілим від 28.12.2022, слідчим відділенням Львівського РУП № 1 ГУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12022140000000310 від 25.07.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365-2, ч.ч.3,4 ст 358, ч. 2 ст 190, ч. 1 ст.14-ч. 3 ст. 190, ч.ч. 3,4 ст. 190, ч. 3 ст. 27-ч.3 ст. 190, ч.ч. 1,2 ст.209, ч. 3 ст. 27-ч. 2 ст. 209 КК України. Внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних із незаконним відчуженням об`єктів нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , які були передані на баланс Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького, останньому завдано матеріальної шкоди, у зв`язку з чим університет визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні. Постановою від 28.12.2022 до вищезазначеного кримінального провадження залучено юрисконсульта Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького Мікуш Зоряну Володимирівну . Оцінюючи доводи представника позивача щодо статусу університету у кримінальному провадженні, а також обставин які у ньому розслідуються, суд приймає їх до уваги, разом з тим, суд також виходить з того, що станом на момент ухвалення даного рішення, кінцевого рішення у кримінальному провадженні не прийнято, а тому підставно стверджувати, що було вчинено кримінальне правопорушення на даний час не можна. Отже, доводи сторони позивача оцінюються в контексті порушення його майнових прав з точки зору не Кримінального процесуального чи Кримінального законів, а з точки зору відповідності оспорюваного правочину вимогам чинного Цивільного законодавства, а також інших нормативних актів, які визначають порядок переходу права власності. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 329 ЦК України, юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Таким чином, позивачем доведено належними засобами доказування те, що внаслідок незаконних дій відповідачів було здійснено відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення бібліотеки [ADDRESS], що, у свою чергу, призвело до порушення прав Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького, як юридичної особи уповноваженої управляти державним майном, якій передано у користування державне майно. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналізуючи матеріали справи, надані докази, а також витребувані та досліджені матеріали, суд вважає, що відповідач [PERSON] , уклавши договір купівлі-продажу квартири, вчинив правочин, зміст якого суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Зокрема, даний відповідач мав усвідомлювати, що документ який є підставою, що засвідчує його право власності є нечинним, не видавався і не міг бути виданий юридичною особою яка у ньому зазначена. Згідно частин 1 та 2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. (ч.ч. 1,2 ст. 328 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31.05.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., зареєстрованого у реєстрі за №346 підлягає до задоволення. Стосовно вимоги про скасування реєстрації права власності на підставі даного договору, суд виходить з наступного. Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем (у даному випадку приведення до попереднього стану). При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову про визнання правочину недійсним є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Таким чином, підстав для задоволення позову у цій частині судом не встановлено, адже визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу є належною законною підставою для внесення відповідних записів до реєстру і повністю відновить порушені права позивача. Варто також відзначити, що в ході розгляду справи встановлено, що спірний об`єкт нерухомого майна на даний час фактично не перебуває у володінні сторонніх осіб і у ньому зберігається майно університету, а отже необхідності витребувати майно з чужого незаконного володіння необхідності у даному випадку не встановлено, оскільки осіб у фактичному чужому незаконному володінні яких знаходиться спірний об`єкт немає та не встановлено, чого представник позивача не заперечила під час розгляду справи. Таким чином, підстав для задоволення вимого про витребування майна з чужого незаконного володіння не встановлено. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Крім того, суд враховує, що у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Статтю 6 параграфу 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Отже, рішення судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial