Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Орган опіки та піклування Ізюмської міської ради (надалі ООП Ізюмської міськради) 20 серпня 2021 року звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , та про стягнення з нею аліментів у розмірі частини від усіх видів доходу (заробітку) на користь [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка не працює, вживає алкоголь, веде аморальний спосіб життя. Свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по відношенню до доньки [PERSON] , [INFO] , не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виконує батьківські обов`язки, як це належить. Відповідачка неодноразово попереджалась про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків. За поданням Ізюмського РУП ГУНП відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності з присудженням їй грошових стягнень. Малолітня [PERSON] з травня по жовтень 2019 року перебувала на профілактичному обліку служби у справах дітей. З 28.05.2019 по 09.09.2019 дитина знаходилась в Ізюмському міському центрі соціально-психологічної реабілітації. 11.08.2021 співробітниками Служби у справах дітей, фахівцем ІМЦСССДМ, представниками Ювенальної превенції Ізюмського РУП ГУНП був здійснений візит до родити відповідачки. Під час перевірки мати двері не відчинила, хоча було чутно її знаходження в квартирі. Зі слів сусідів, встановлено, що відповідачка знаходиться вдома разом з дитиною у стані алкогольного сп`яніння, неадекватно реагувала на прохання дитини погодувати її, дівчинка постійно плакала, а потім стихла, що і зумовило сусідку звернутися до поліції та представників соціальних служб. На момент перевірки було виявлено, що мати знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, вела себе неадекватно, агресивно, зухвало, на контакт йти відмовилась, проявляла девіатнивну поведінку, не реагувала на зауваження та не відповідала на поставлені питання. В квартирі де мешкала дитина було брудно, скрізь лежали недопалки від цигарок, брудний одяг розкиданий по підлозі, не митий посуд стояв на столі, відсутні продукти харчування. У зв`язку з безпосередньою загрозою життю та здоров`ю дитини виконавчим комітетом Ізюмської міської ради прийнято рішення від 13.08.2021 №0899 «Про негайне відібрання дитини», та влаштування її до закладу. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 31 серпня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 399/0/15-23 від 20.04.2023 «Про зміну територіальної підсудності судових справ окремих судів Харківської області» змінено з 01 травня 2023 року територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області - Дзержинському районному суду міста Харкова. 06 червня 2023 року вищевказана цивільна справа надійшла до Дзержинського районного суду м.Харкова. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2023 року, вищевказана цивільна справа надійшла у провадження судді Дзержинського районного суду м.Харкова Теслікової І.І. Ухвалою судді Дзержинського районного суду м.Харкова Теслікової І.І від 15 червня 2023 року вищевказану цивільну справу прийнято в провадження судді та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання доказів задоволено. Поновлено строк на подання доказів, поданих разом з письмовими поясненнями та клопотанням від 02 жовтня 2023 року. Долучено надані докази разом з письмовими поясненнями та клопотанням 02 жовтня 2023 року. Підготовче засідання у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання представник позивача не з`яивсвя, подаши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, представником відповідача подано заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачкою [PERSON] подано письмові пояснення, згідно яких Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 31.01.2023 у справі №185/2820/22 позов [PERSON] задоволено та повернуто дитину враховуючи суттєву зміну обставин, вона впорядкувала особисте життя - уклала шлюб, влаштувала для доньки сприятливі умови проживання та піклується про неї. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно повторного свідоцтва про народження [PERSON] народилась [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] . Згідно повного витягу з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00032217720 від 20.08.2021 батько [PERSON] - [PERSON] внесений відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Згідно акту обстеження умов проживання від 11.08.2021, під час обстеження мати двері не відкрила, було викликано наряд поліції та МЧС, після того як працівники МЧС відчинили двері було встановлено, що мати перебувала в неадекватному стані, на питання де дитина нічого не відповідала. Від неї був стійкий запах алкоголю. Дитину переховувала у сусідів. 12.08.2021 Ізюмським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Виконавчого комітету Ізюмської міської ради на підставі обстеження умов проживання 11.08.2021 було винесено повідомлення/інформацію про сім`ю/особу, яка перебуває у складних життєвих обставинах та висновок оцінки потреб сім`ї. Згідно повідомлення начальника Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області від 27.07.2021 службу у справах дітей було повідомлено, що 24.07.2021 близько 23-40 надійшло повідомлення від фельдшера швидкої медичної допомоги [PERSON] , що під час чергування був здійснений виїзд за адресою: [ADDRESS] , де мешкає малолітня дитина [PERSON] . Дитина повідомила, що три дні нічого не їла, так як мати зловживає алкогольними напоями та постійно відсутня вдома. Також повідомила, що дитина потребує медичної допомоги, оскільки має ознаки виснаження. 13.08.2021 Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області винесено рішення №0899 про негайне відібрання дитини [PERSON] у матері [PERSON] . Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області 05 жовтня 2021 року винесено висновок №3780 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав по відношення до її доньки [PERSON] , [INFO] , для недопущення повторного потрапляння її в складні життєві обставини, які несуть загрозу життю та здоров`ю дитини. Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 31 січня 2023 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року в частині повернення дитини скасовано. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Повернуто [PERSON] її доньку [PERSON] , [INFO] , відібрану у неї на підставі рішення №0899 від 13 серпня 2021 року Виконавчого комітету Ізюмської міської ради «Про негайне відібрання дитини». В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2022 року залишено без змін. 21 квітня 2023 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що внесено актовий запис №104 Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства, та змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно довідки №6333-5002762341 від 18.05.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . 09 червня 2023 року матір`ю [PERSON] було укладено декларацію № 0001-Е6М7-0ТА0 з лікарем педіатром Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня №24 ХМР» Рязанцевою Ю.В. щодо надання первинної медичної допомоги [PERSON] [INFO] . Як вбачається з характеристики директора «Харківського ліцею №10 ХМР» [PERSON] , [INFO] , вступила до 1-го класу в 2023 році. Мотивація навчання присутня. На уроках працює активно, працездатність середня. У дівчинки достатній рівень розвитку загального інтелекту. Під час уроків працює на одному рівні з усім класом. Словником запас обмежений, не може надати розгорнуту відповідь на поставлене запитання. Інтерес виявляє до предметів ЯДС, мистецтво. За характером спокійна, врівноважена, доброзичлива, але першою в спілкування вступає рідко. Настрій рівний, перепадів не спостерігається, адекватно реагує на похвалу і зауваження. Зовнішній вигляд завжди охайний, акуратний. У родині взаємовідносини доброзичливі. Мати [PERSON] завжди цікавиться навчанням доньки, піклується про зовнішній вигляд дитини, відвідує всі он-лайн заходи для батьків. [PERSON] має все необхідне для дистанційного навчання. Матеріали справи не містять притягнення [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності. Крім того, матеріали справи не містять відомостей щодо перебування відповідача на обліку у лікаря нарколога чи психіатра. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Частиною 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що висновок Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області №3780 від 05.10.2021 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] винесено без достатніх правових підстав, оскільки він недостатньо обґрунтований, має формальний характер. У ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання даного конфлікту, він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси. Суд вважає, що відповідачкою [PERSON] доведено, що нею змінено ставлення до доньки, вона нею опікується та забезпечує їй необхідні умови для життя, розвитку та навчання, та на даний час відсутні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Обставини справи не містять в собі доказів, які б свідчили про винне, свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Відповідач бажає приймати участь у вихованні дітей, приймати участь у фізичному та духовному розвитку дітей, та вона вже докладає зусилля для надання доньці належних умов для життя та розвитку. Сам факт заперечення проти позову відповідача, а саме матері, та повернення нею відібраної дитини, та її переосмислення щодо виховання та розвитку дитини, свідчить про інтерес матері до дитини, що узгоджується з правовою позицією викладена у постанові КЦС ВС від 06.05.2020 року по справі № 753/2025/19. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання мати щодо належного виконання своїх обов`язків, та не забезпечить інтереси дитини, оскільки остаточно розірве її зв`язок із матір`ю. Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, зміни відповідачки до виховання, розвитку та забезпечення доньки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Враховуючи, що судом відмолено у позбавленні батьківських прав [PERSON] , суд прийшов до висновку про відмову у стягненні аліментів, оскільки [PERSON] не позбавлена батьківських прав щодо доньки. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed