Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Головков О.М. звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт існування трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «Інекс» в період 02 вересня 2020 року 12 серпня 2021 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] за оголошенням влаштувався на роботу на посаду охоронця ТОВ «Інекс». Позивач пройшов співбесіду із заступником директором Відповідача, [PERSON] , надав роботодавцю копії своїх документів для оформлення Наказу про прийняття на роботу та трудової книжки. Позивач приступив до виконання своїх обов`язків охоронця на будівельному майданчику за адресою: [ADDRESS] . Позивачу були виділені газовий балончик, ліхтар, форма чорного кольору та шеврон на рукав з написом ІНЕКС. Позивач підписав посадову інструкцію охоронця ТОВ «Інекс». Під час роботи Позивач заповнював журнал прийому-здавання чергування охоронців, журнал приймання-передачі матеріальних цінностей на будівельному майданчику, журнал в`їзду виїзду транспортних засобів на території будівельного майданчику, журнал інструктажів з техніки безпеки. Заробітна плата, встановлена Відповідачем, склала 700 грн. на добу. Заробітна плата сплачувалася готівкою на підставі відомостей про виплату заробітної плати, в якій Позивач розписувався. В січні 2021 року почалися затримки з виплати заробітної плати. За квітень 2021 року та травень 2021 виплата заробітної плати не була проведена. Жодних повідомлень, Наказів, звернень з боку Відповідача направлено не було. Як з`ясував Позивач, аналогічна ситуація склалась і у його колег, які працювали на інших об`єктах. Охорона на будівельному майданчику за адресою: [ADDRESS] здійснювалася Відповідачем на підставі Договору про надання охоронних послуг №02092020 від 01.09.2020 року. Позивач направив Відповідачу Заяву про звільнення з 12.08.2021 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в якій також просили про направлення довідки про нараховану та невиплачену заробітну плату, довідку про середньомісячну заробітну плату за останні 6 (шість) місяців. Вимагав направлення за місцем виконання трудових обов`язків Позивача особи для прийняття за актом приймання передачі матеріальних цінностей, виданих їм при прийнятті на роботу та направлення трудової книжки поштою. Лист був отриманий Відповідачем 03.09.2021 року. Проте жодні документи Позивачу не були направлені. 25.10.2021 року адвокатом Головко О.М. направлено Відповідачу запит про надання документів, яким просив надати копію Наказу про прийняття на роботу Позивача та копію його посадової інструкції. Відповідь на запит, на день звернення з позовною заявою, не надходило. Звернення до суду обумовлено тим, що за відсутності трудової книжки, яка зберігається у Відповідача, у Позивача відсутні документи для підтвердження свого трудового стажу. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.31-33). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного\~провадження та розпочато підготовчі дії (а.с.70). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.05.2022 року клопотання представника [PERSON] адвоката Іванової Н.О. про витребування доказів, задоволено. Витребувано з ТОВ «Інекс» належним чином засвідчену копію Наказу про прийняття на роботу [PERSON] , копію посадової інструкції з підписом [PERSON] (а.с.81-82). 04.10.2023 року через Електронний суд до суду надійшла заява представника ТОВ «Інекс» - адвоката Лепетюк О.Л. в якій він повідомляє, що виконати ухвалу суду про витребування доказів від 03.05.2022 року щодо надання копії Наказу про прийняття на роботу [PERSON] , копії посадової інструкції з підписом [PERSON] виконати неможливо, у зв`язку з тим, що [PERSON] не працював на ТОВ «Інекс», тому наказ про прийняття на роботу та інші документи, які пов`язані з прийняттям працівника на роботу у ТОВ «Інекс» відсутні (а.с.144). Ухвалою Васильківського\~міськрайонного суду\~Київської області\~від 04.10.2023\~року У задоволенні клопотання представника [PERSON] адвоката Іванової Н.О. про виклик свідків, відмовлено, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 147-148). Представник [PERSON] адвокат Іванова Н.О. у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без їх участі, позов просила задовольнити (а.с. 155). Представник ТОВ «Інекс» - адвокат Лепетюк О.Л. в судове засідання не з`явився, направив заяву в якій просив у задоволенні позову відмовити (а.с.144-145). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутністю відзиву відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. У відповідності до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Тобто, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Згідно з частиною першою\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:\~\~при організованому наборі працівників;\~\~укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;\~\~при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі;\~\~при укладенні трудового договору з неповнолітнім;\~\~при укладенні трудового договору з\~\~фізичною особою;\~\~в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. При цьому, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. Згідно частини першої статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З огляду на ці положення позивач [PERSON] повинен був дотриматись умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме писати заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, тощо. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач [PERSON] писав заяву про прийняття на роботу з 01.09.2020 року у ТОВ «Інекс», надавав відповідачу трудову книжку та інші документи, отримав наказ про прийняття його на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснювалось, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. Подібні за змістом висновки містяться у постанові\~Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18). У постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 522/4807/15-ц (провадження № 61-13454св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку. Відповідно до частини першої\~статті 21 КЗпП України\~трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За наслідками судового розгляду даного спору не встановлено виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку саме відповідача, забезпечення останнім робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу, а також не встановлено, що розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу позивачем провадилася робота. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як передбачено вимогами\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Надані до матеріалів справи копія Довідки від 12.08.2020 року №8, копія трудової книжки, стосується прийняття на роботу [PERSON] до ТОВ «Інекс» зовсім іншої особи (а.с.13-14), а ні прийняття на роботу саме [PERSON] , а тому судом не може братися за доказ прийняття на роботу саме [PERSON] з яким було укладено договір, видано наказ про прийняття його на роботу, тощо. Надані відомості на виплату готівки №Ф0000000300 за березень 2021 року, які отримав 30.04.2021 року у розмірі 145\~545 грн [PERSON] не містять відомостей від кого, за що і для чого він отримав ці кошти, як і надані копії вставних аркушів до додатка та розрахунки (а.с.15-19) не містять відомостей за, що саме нараховувалися суми грошових коштів, ким вони нараховувалися і за що, і що їх отримали, оскільки відсутні підписи уповноважених осіб, печатки, як і відсутні підписи цих осіб які зазначені у цих розрахунках, а тому не можуть судом бути визнанні, як допустимі докази в розумінні ст. 77 ЦПК України. Щодо наданого протоколу відібрання пояснень свідка [PERSON] , який не надавав пояснення безпосередньо в суді та судом не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу показань, то він не підтверджує факт укладення договору із [PERSON] , видачі наказу на нього про прийняття на роботу, тощо (а.с.101-103). Жоден з указаних письмових доказів не містить інформації, яка стосується предмета доказування у даному спорі, -\~зокрема, виконання [PERSON] обов`язку щодо надання паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, трудової книжки, виконання позивачем посадових обов`язків за певною посадою (охоронця), підпорядкування [PERSON] внутрішньому трудовому розпорядку ТОВ «Інекс»\~тощо. Як вже зазначено вище, на час спірних правовідносин відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України\~ [PERSON] не міг бути допущений до роботи без укладення трудового договору,\~оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Жодних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано. Надані позивачем на підтвердження заявлених вимог показання свідка [PERSON] також не підтверджують обставин, що підлягають доказуванню у даному спорі.\~\~\~ Ураховуючи наведене, суд повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, внаслідок чого дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] складав заяву про прийняття його на роботу з 02 вересня 2020 року, надавав саме відповідачу трудову книжку та інші документи, отримував наказ про прийняття на роботу, укладав з відповідачем трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлював відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувався з цим. При цьому, судом не встановлено, що позивач виконував обов`язки охоронця саме у ТОВ «Інекс» та підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, встановленого відповідачем. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed