Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, оприлюднену та поширену [INFO] на сторінці за назвою « [INFO] » в соціальній мережі « [INFO] » публікацію за назвою « [INFO] », розміщену за посиланням: [INFO] та зобов`язати відповідача протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати в такий самий спосіб, яким було поширено наступну недостовірну інформацію: « Началось все с захвата моего помещения, потом оказалось что все имущество вывезено в неизвестном направлении, далее следовали несколько месяцев преследования, которое окончилось поджогом второго магазина. Все как рассказывали родители про 90ые, только там ты понимал, что только силой ответить можешь, а сегодня мы пытаемся строить вроде цивилизованный мир. 3 года назад меня оставили без средств на жизнь с огромными долгами за книги, а все переговоры оказались все лишь отвлечением внимания. Всему виной стал один киевский псевдо-бизнесмен, а на самом деле простой бандит - [PERSON] [INFO]. Именно он первым набрал меня с захвата, именно он проводил переговоры, в качестве нового владельца, именно он финансировал все вышесказанное беззаконие (для тех, кто сомневается в его причастности прилагаю ссылку на документы и аудио файл встречи, где мы якобы договорились [INFO]). Конечно, [PERSON] попытался умыть руки, ведь помещение было фактически продано не ему, а его секретарше - [PERSON].»; «Конечно, [PERSON] платит деньги где только можно, чтоб поскорей от меня отделаться в юридическом плане: дважды проплачивал закрытия криминального дела, сейчас вот оплатил бездействие нового следователя, который даже на решение суда забивает, но ничего, терпения мне хватит.»; «По моим подсчетам, желая срубить на помещение около 50 KS изначально, [PERSON] уже потратил практически столько же на борьбу со мной, а скорее всего больше.»; «Знаю, что кроме меня есть еще пострадавшие от рук [PERSON], прошлый раз, после подобного поста ко мне обратились двое с рассказом…»; «Даже не так, я очень прошу тебя о репосте, это может спасти кого-то, ведь [PERSON] продолжает свою бандитскую деятельность по сей день, прикрываясь нашими смелыми АТОшниками.»; визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, оприлюднену та поширену [INFO] на сторінці за назвою « [INFO] » в соціальній мережі « [INFO] » публікацію за назвою « [INFO] », розміщену за посиланням: [INFO] та зобов`язати відповідача протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати в такий самий спосіб, яким було поширено наступну недостовірну інформацію: « [INFO] [PERSON] , увозя в неизвестном направлении товар, оборудование и коллекцию итальянских книжных графиков на сумму более 3 млн грн. В августе 2018 [PERSON] вместе со [PERSON] подпаливают мой второй магазин, чуть не убивая продавца (дали по голове, слава Богу, опомнился в огне).»; покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на сторінці за назвою « [INFO] » в соціальній мережі « [INFO] » [INFO] розміщено публікацію за назвою « [INFO] », де було поширено недостовірну інформацію стосовно позивача. 17.03.2021 року на сторінці за назвою « [PERSON]» в соціальній мережі « [INFO] » розміщено ще одну публікацію за назвою « [INFO] », в якій поширено додаткову недостовірну інформацію щодо позивача. Автором цих публікацій є відповідач, яка характеризує особу позивача, вживаючи вищевказані висловлювання. Позивач вважає, що як окремі фрази у публікаціях так і їх сукупність свідчить про те, що вони не є оціночними, мають негативний окрас та спрямовані на формування негативної думки у читачів сторінки у Facebook щодо особи позивача. Зокрема, твердження відповідача: спрямовані на формування у невизначеної кількості осіб негативного сприйняття позивача та його діяльності; формують у читачів уявлення, що діяльність позивача спрямована на вчинення злочинних діянь, що полягають у здійсненні нападів на підприємства, установи, організації чи на окремих громадян; створюють видимість протиправності та удаваності бізнесової діяльності позивача; формують уявлення, що позивач вдавався до корупційних діянь та вчиняв дії з пропозиції і надання неправомірної вигоди співробітникам правоохоронних органів; звинувачують позивача у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 Кримінального кодексу України (далі - КК України), - прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди службовою особою; формують уявлення, що існує невизначене коло осіб, які в результаті нібито протиправної поведінки позивача зазнали шкоди та є потерпілими від діянь позивача; не мають ознак припущень або інших мовностилістичних засобів, які б дозволяли віднести їх до оціночних суджень. Відповідач не наводить доказів своїх тверджень, не розкриває імен або назв нібито потерпілих осіб, не зазначає, в якому кримінальному провадженні такі особи визнані потерпілими і чи були вручені їм пам`ятки, не повідомляє обставин характеру взаємовідносин осіб з позивачем і чи взагалі такі відносини мали місце, вказані твердження сформульовані як доконаний факт скоєних кримінальних правопорушень. Згідно з висновком експерта № 15021 семантико-текстуальної (лінгвістичної) експертизи Київського експертно-дослідного центру встановлено, що тексти публікацій під назвою « [INFO] », розміщеної у соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » та під назвою « [INFO] » містять висловлювання, в яких наявна негативна інформація щодо особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру щодо особи [PERSON] , наведені у п. 1 висновків, викладені у формі фактичних тверджень. У відповідь на адвокатський запит Департамент інформатизації МВС України листом № 675АЗ/16 від 06.05.2021 року повідомив, що за інформацією персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС відомості про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , [INFO] , відсутні. Станом на 06.05.2021 року [PERSON] , [INFO] , до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, у розшуку не перебуває. Відомості про не притягнення до кримінальної відповідальності, а також про відсутність незнятої чи непогашеної судимості та не перебування в розшуку підтверджуються довідкою МВС України від 30.04.2021 року (електронний бланк). Посилаючись на вказані обставини, на підставі Закону України «Про інформацію», ст.ст. 201, 270, 275, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та призначено підготовче засідання у справі на 04.08.2021 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному підготовче засідання, призначене на 04.08.2021 року, знято з розгляду та призначено на 30.09.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2021 року підготовче засідання відкладено на 02.12.2021 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року підготовче засідання відкладено на 07.03.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.12.2021 року в задоволенні клопотання представника позивача про залучення співвідповідача у даній цивільній справі відмовлено. 17.12.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у яком він просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що доводи позивача, що він не здійснював дій з привласнення чи іншого заволодіння чужим майном, спростовуються матеріалами кримінального провадження № 12018100090002183 за ч. 3 ст. 185 КК України за фактом таємного, шляхом проникнення до підвального приміщення за адресою: [ADDRESS] , викрадення невстановленою особою майна, належного [PERSON] . Подання даного позову до суду є спробою позивача уникнути можливих негативних наслідків для себе в межах кримінального провадження № 12018100090002183, в межах якого проводиться розслідування законності дій позивача. Позовні вимоги заявлені лише до автора статті, а власник веб-сайту до участі у справі не залучений, що є окремою підставою для відмови у позові. Позивач є публічною особою та має бути готовий до прискіпливого висвітлення його слів та вчинків і повинен усвідомлювати це. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт недостовірності поширеної відповідачем інформації, а також, що інформація поширена саме відповідачем, цитовані дописи належать саме відповідачу, не доведено акту приналежності вебсайту відповідачу. Позивачем надано як доказ висновок експерта, який є недопустимим, оскільки не відповідає критеріям доказу. Відповідач заперечує проти заявленого позивачем розміру судових витрат. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.03.2022 року підготовче засідання відкладено на 20.06.2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року підготовче засідання відкладено на 29.09.2022 року. 17.08.2022 року до суду надійшли пояснення представника позивача на відзив, у яких зазначено, що подані позивачем обставини та факти порушення відповідачем законодавства не становлять предмет доказування у кримінальному провадженні та не стосуються його. Інформація про вчинення злочину фізичною особою, поширена за відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо неї, не є оціночним судженням, а є інформацією, яка порушує її особисте немайнове право. Документів на підтвердження продовження розслідування у зазначеному відповідачем кримінальному провадженні не надано. Посилання відповідача на матеріали кримінального провадження та заявлення про скоєння позивачем злочину є неналежними та необґрунтованими. У підготовчому засіданні 02.12.2021 року позивачем було заявлене клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача - компанію «Facebook, INC», проте ухвалою суду від 02.12.2021 року відмовлено в залученні власника вебсайту. Питання про залучення до участі у справі власника вебсайту залежить від того, чи відомий автор поширеної інформації, та у разі, якщо автор невідомий або інформація є анонімною, то належним відповідачем є власник вебсайту, отже, в даному випадку немає необхідності залучати до участі у справі власника вебсайту. Позивач не є публічною особою, не є публічним діячем, ніколи не перебував на публічній службі та не був державним службовцем, не був представником публічної влади, не виконував публічних функцій в подіях, описаних у публікаціях. Відповідач визнає авторство оскаржуваних публікацій. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.09.2022 року підготовче засідання відкладено на 12.01.2023 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці підготовче засідання, призначене на 12.01.2023 року, знято з розгляду та призначено на 13.03.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2023 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 08.05.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.05.2023 року підготовче засідання відкладено на 31.08.2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2023 року підготовче засідання відкладено на 21.11.2023 року. 11.10.2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача, у яких зазначено, зокрема, що станом на поточну дату наявне кримінальне провадження, предметом перевірки у якому є обставини, викладені у публікації. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином; представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились; про день, час, місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недостовірною поширеної відповідачем інформації позивач надав копію роздруківки матеріалу, оприлюдненого та поширеного [INFO] в соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » під назвою « [INFO] », розміщеного за посиланням: [INFO] та [INFO] - під назвою « [INFO] », розміщеного за посиланням: [INFO]. Позивач зазначає, що поширення вказаної інформації порушує його особисті немайнові права; ця інформація є недостовірною і підлягає спростуванню автором матеріалу. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. За приписами ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації (ч. 1 ст. 299 ЦК України). За змістом п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому і самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06.10.2015 року). Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у п. 39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 року у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п. 75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що, на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Аналіз чинного законодавства дає підстави стверджувати про існування презумпції неправдивості відомостей, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації, а тому обов`язок доведення правдивості такої інформації покладається на особу, яка таку інформацію поширила. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.12.2021 року у справі № 757/9133/18-ц. Крім того, суд звертає вагу, що в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 713/1710/19 міститься висновок, що автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Facebook є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Facebook не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника веб-сайту як співвідповідача (постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 760/2753/17, від 13.04.2020 року у справі № 303/3794/18-ц). З матеріалів справи вбачається, що в соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » опубліковано зазначену позивачем у позові інформацію: [INFO] - під назвою « [INFO] », розміщену за посиланням: [INFO] та [INFO] - під назвою « [INFO] », розміщену за посиланням: [INFO]. Відповідач у відзиві на позов зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту поширення оскаржуваної інформації саме відповідачем. Разом з тим, всупереч своїм доводам, відповідач водночас не заперечує, що авторство оскаржуваного матеріалу належить саме відповідачу, а навпаки, погоджується з цим, зазначаючи у позові: «При опублікуванні дописів відповідач надавала вичерпні підтвердження - лінк на аудіо записи розмов з позивачем відносно протиправних дій останнього. Відповідач надала доступ до таких матеріалів необмеженому колу осіб як раз з метою аби надати підтвердження фактам зазначеним у дописах». Отже, суд приходить до висновку, що автором оскаржуваної інформації, опублікованої в соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » [INFO] - під назвою « [INFO] » за посиланням: [INFO] та [INFO] - під назвою « [INFO] » за посиланням: [INFO], є [PERSON] . Таким чином, відповідачем поширено вказану інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в мережі «Facebook» у вільному доступі, яка стосується безпосередньо позивача. Позивач надав до суду Висновок експерта № 15021 за результатами проведення семантико-текстуального дослідження за заявою [PERSON] від 13.05.2021 року, виконаний експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», згідно з яким тексти публікацій під назвою « [INFO] », розміщеної у соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » за посиланням[INFO], та під назвою « [INFO] » - за посиланням: [INFO] , містять висловлювання, в яких наявна негативна інформація щодо особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру щодо особи [PERSON] , наведені у п. 1 висновків, викладені у формі фактичних тверджень. У зазначеному Висновку експерта № 15021 вказано, що відповідно до ч. 7 ст. 102 ЦПК України про зміст ст. 384 КК України щодо складання завідомо неправдивого висновку експерт обізнаний. Згідно з ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Суд враховує при вирішенні спору в даній справі Висновок експерта № 15021 за результатами проведення семантико-текстуального дослідження за заявою [PERSON] від 13.05.2021 року, виконаний експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр». Разом з тим, зазначений висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, встановленими ст. 89 ЦПК України (ст. 110 цього Кодексу). Дослідивши зміст оскаржуваної інформації, суд приходить до висновку, що зазначена інформація носить стверджувальний характер, тобто, містить фактичні твердження, вказані в ній тези можна перевірити на відповідність її реаліям, інформація не містить посилань, обмовок щодо припущень, власного тлумачення, оціночного судження, викладення інформації через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів. Як суд зазначав вище, обов`язок доведення правдивості інформації, яку позивач вважає недостовірною, покладається на особу, яка таку інформацію поширила. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не доведено правдивості оскаржуваної інформації. Отже, суд вважає, що поширена відповідачем інформація щодо позивача є фактичним твердженням, яке не відповідає дійсності, оскільки відповідачем не доведено правдивості такої інформації. Крім того, оскаржувана інформація завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача, оскільки в контексті опублікованого матеріалу ця інформація має негативний характер відносно позивача, зокрема, твердження відповідача: «далее следовали несколько месяцев преследования, которое окончилось поджогом второго магазина», «проплачивал закрытия криминального дела», «есть еще пострадавшие от рук [PERSON]», « [PERSON] продолжает свою бандитскую деятельность по сей день», « [PERSON] вместе со [PERSON] подпаливают мой второй магазин, чуть не убивая продавца (дали по голове, слава Богу, опомнился в огне» містять обвинувачення позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, при цьому, відповідачем не надано доказів правдивості цієї інформації, зокрема, відповідного обвинувального вироку суду, який набрав законної сили. Оцінюючи докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем поширено інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в соціальній мережі «Facebook» на сторінці користувача « [PERSON] » за посиланням: [INFO] та під назвою « [INFO] » за посиланням: [INFO] у вільному доступі, яка стосується безпосередньо позивача, містить фактичні твердження, які не є оціночними судженнями, і не відповідає дійсності (є недостовірною), оскільки відповідачем не надано доказів правдивості цієї інформації, а відтак, порушує особисті немайнові права позивача, отже, позовні вимоги про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, та спростування вказаної інформації, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи відповідача, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки інформація, яку просить спростувати позивач, становить предмет доказування у кримінальному провадженні № 12018100090002183 від 27.02.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356, ч. 2 ст. 185 КК України, яке закрито постановою слідчого Слідчого відділу Солом`янського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві від 29.08.2018 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, та по якому, згідно з листом Солом`янського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві від 18.07.2022 року № А-1756/125/55/22, здійснюється досудове розслідування, суд вважає безпідставними, оскільки не вбачається, що предмет доказування у вказаному кримінальному провадженні становлять обставини щодо наявності ознак складу кримінальних правопорушень в діях позивача, про які йдеться в оскаржуваній інформації. Стосовно доводів відповідача, що позивач є публічною особою та має бути готовий до прискіпливого висвітлення його слів та вчинків і повинен усвідомлювати це, суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 757/22307/17-ц міститься висновок, що з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу. Проте, відповідачем не доведено, що позивач є публічною особою (політиком, державним діячем, державним службовцем, обіймає державну посаду і (або) користуються державними ресурсами, а також відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі)). Разом з тим, хоча межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, суд вважає, що твердження відповідача в оскаржуваній інформації, що містять обвинувачення позивача у вчиненні ним злочинів без надання доказів правдивості цієї інформації, зокрема, відповідного обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, не можна вважати критикою, та в цьому разі навіть перебування позивача у статусі публічної особи не є вирішальним фактором та окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. За змістом ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Так, позивачем понесені в якості судових витрат витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 21.04.2021 року № 0.0.2099190540.1, та в розмірі 908,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 21.04.2021 року № 0.0.2099214006.1. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 816,00 грн. у відшкодування судових витрат. Крім зазначеного, позивач просить стягнути з відповідача 29 000,00 грн. витрат на проведення експертизи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. За положеннями ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем додано до матеріалів позовної заяви на підтвердження здійснених витрат у розмірі 29 000,00 грн. на проведення експертизи Висновок експерта № 15021 за результатами проведення семантико-текстуального дослідження за заявою [PERSON] від 13.05.2021 року, виконаний експертом ТОВ «Київський експертно-дослідний центр», та копію дубліката квитанції від 28.04.2021 року № 0.0.2106608298.1 про сплату [PERSON] . Київському експертно-дослідному центру 29 000,00 грн., призначення платежу: «Договір 22042021/1 від 22.04.2021 року [PERSON] ». Разом з тим, з копії дубліката квитанції від 28.04.2021 року № 0.0.2106608298.1 не вбачається, що грошові кошти у розмірі 29 000,00 грн. сплачено саме за проведення вищевказаної експертизи, а Договір 22042021/1 від 22.04.2021 року, на підставі якого сплачені ці кошти, позивачем не надано. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на проведення експертизи необхідно відмовити.

Outcome: approved