Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки і піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, в якому зазначив, що 16.11.2005 році вони з відповідачкою зареєстрували шлюб, від якого народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . 09.10.2014 року рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська шлюб розірваний. Син залишився проживати разом з позивачем. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації відповідачка залишила територію України , де й планує своє подальше життя. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з сином та новою сім`єю. Мати дитини - [PERSON] не спілкується з сином з 2016 року. Вихованням та утриманням дитини позивач займається одноосібно, працює, спілкується з класним керівником сина та контролює його навчання. Тому просить суд визначити місце проживання дитини - [PERSON] . [INFO] , разом з батьком - позивачем [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав , на їхньому задоволенні наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка , належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, заяв та клопотань не подала, відзиву на позов не подала, тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст.280-282 ЦПК України. Третя особа, належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про судовий розгляд за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке: З рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 09.10.2014 року ( справа № 202/9762/14-ц) судом встановлено, що шлюб між сторонами, зареєстрований 16.11.2005 року Амур-Нижньодніпровським ВДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1188, розірваний. В рішення суду зазначено, що син - [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, спір про місце проживання дитини відсутній. Згідно свідоцтву про народження серії [NUMBER] від 12.03.2015 року, виданого повторно, у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , актовий запис № 878 складений Індустріальним відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. З довідки № 31 від 01.03.2023 року судом встановлено, що дитина [PERSON] навчається у Комунальному закладі загальної середньої освіти « Ліцей № 142 імені П`єра де Кубертена» ДМР у 7-Д класі. Також дитина відвідує ДЮСШ № 8 , що вбачається з довідки № 10 від 13.02.2023 року. З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї 22.07.2022 року судом встановлено, що сім`я [PERSON] у складі батька [PERSON] , його дружини [PERSON] , їхнього сина [PERSON] , 2016 року народження, та сина [PERSON] , 2010 року народження, мешкає за адресою: [ADDRESS] , мати [PERSON] проживає за кордоном та вихованням і утриманням дитини не займається, вихованням дитини - [PERSON] займається батько. В будинку створені усі умови для комфортного житті та навчання дитини. Паспортом громадянина України позивача та витягом з Демографічного реєстру стверджується, що позивач [PERSON] зареєстрований і проживає в буд. [ADDRESS] . З довідки про доходи та характеристики судом встановлено, що позивач працює в ТОВ «МОДІНІУМ» керівником відділу комп`ютерного програмування з 22.10.2021 року і по теперішній час, характеризується за місцем роботи позитивно. Відповідно до розпорядження голови адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 26.10.2022 року № 193-р «Про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, визначено місце проживання дитини разом з батьком - [PERSON] , 1983 року народження, за адресою: [ADDRESS] . Висновком про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , який затверджено органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19.09.2023 року, рекомендовано за доцільне визначити місце проживання дитини з позивачем за місцем його проживання. Мотиви вказаного висновку викладені аналогічно мотивам позовної заяви, а також вказано, що відповідач [PERSON] на засідання комісії не з`явилась, проживає за межами України у зв`язку з введенням військового стану на території України через збройну агресію з боку російської федерації. Спір виник щодо визначення місця проживання малолітної дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону). Верховний Суд в справі справа № 164/812/21 зазначав, що міжнародні та національні норми не містять норми, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Як вбачається з пояснень дітей, наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції, вони проживають з батьком та бабусею. З відповідачем діти бачаться та спілкуються, періодично бувають у неї вдома і на роботі в магазині. Діти не виявили чіткого бажання проживати саме з матір`ю, проте хотіли б, щоб батьки проживали разом. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що положення статті 162 СК України покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дітей, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі. Матір дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина проживає. Суд вважає, що таке рішення не буде порушувати прав матері, оскільки у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. З огляду на вищенаведене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved