Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , який зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 3173385, зареєстрований 04.05.2006 року Першою Житомирською державною нотаріальною конторою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником такої квартири. Маючи намір подарувати квартиру дочці та здійснити реєстрацію права власності на житло, позивач дізналася про те, що на належну їй квартиру накладено арешт, після чого звернулася до Житомирської державної нотаріальної контори, як правонаступника ліквідованої Першої державної нотаріальної контори, із заявою про зняття такого арешту. У відповідь на таке звернення позивачу рекомендовано звернутись до Житомирського обласного нотаріального архіву, роз`яснено при цьому порядок звернення до суду. Житомирський обласний нотаріальний архів не здійснює та не відміняє нотаріальних дій, є лише архівною установою, а тому не може бути відповідачем у даній справі. У відкритому державному реєстрі боржників дані щодо позивача відсутні. Ухвалою суду від 27.06.2023 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з невірним визначенням кола учасників справи та незалученням в якості відповідача АТ «Ощадбанк» (а.с. 20). 03.07.2023 року позивачем подано позовну заяву в новій редакції із зазначенням нового кола учасників справи (а.с. 23-25). Ухвалою суду від 10.07.2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 27). 26.09.2023 року позивачем подано уточнюючу позовну заяву (а.с. 55-57). Ухвалою суду від 29.09.2023 року прийнято уточнюючу позовну заяву (а.с. 58). 09.08.2023 року від представника відповідача АТ «Ощадбанк» надійшов відзив на позовну заяву, який суд не бере до уваги, оскільки в подальшому, 18.10.2023 року представник АТ «Ощадбанк» подав відзив на уточнену позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позову з огляду на безпідставність та відсутність посилань на належні, допустимі, достовірні та достатні докази, якими обґрунтована позовна заява. Зазначив, що банк не наділений повноваженнями проведення реєстраційних дій нерухомого майна, тобто не є суб`єктом організаційної системи державної реєстрації прав, скасування заборони є функцією державного реєстратора, належним відповідачем у справі є нотаріус, а не банк, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту прав. Відповіді на відзив позивач не подав. 11.10.2023 року від представника третьої особи надійшов відзив, в якому старший державний виконавець Богунського ВДВС у м. Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) просив прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.1994 року, посвідченого завідуючою другою Житомирською державною нотаріальною конторою Луб`яковою Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за №3-4192 (а.с. 5-6). Право власності [PERSON] на вказану квартиру також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №320975764 від 24.01.2023 року (а.с. 7). З такої інформаційної довідки вбачається, що 04.05.2006 року накладена заборона на належну позивачу квартиру, реєстраційний номер обтяження 3173385 реєстратором Перша Житомирська державна нотаріальна контора, підстава обтяження - повідомлення, 3, 19.01.2004 року приватний нотаріус Носаль Г.М. Позивач зверталася до Житомирської державної нотаріальної контори із заявою від 31.01.2023 року про зняття заборони (арешту) з належної їй квартири (а.с. 10). Відповіддю від 03.02.2023 року №241/01-16 позивачу повідомлено, що Перша Житомирська державна нотаріальна контора ліквідована без правонаступництва, у зв`язку з чим документи нотаріального діловодства вказаної установи передано на зберігання до Житомирського обласного державного нотаріального архіву, позивачу рекомендовано звернутись саме до такої установи для з`ясування обставин накладення заборони на належну їй квартиру (а.с. 11-12). Разом з тим, з листа Житомирського обласного державного нотаріального архіву №213/01-17 від 07.02.2023 року вбачається, що на зберіганні в нотаріальному архіві знаходиться наряд Першої Житомирської державної нотаріальної контори «Розпорядження по накладенню заборони відчуження нерухомого майна» (справа №11.23, том №1, розпочато: 09.01.2004 закінчено: 27.02.2004), із повідомленням про накладення заборони відчуження об`єктів нерухомого майна приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Носаль Г.М. від 19.01.2004 року за №3, на підставі якого накладено згадувану заборону на належну позивачу квартиру. Підставою обтяження є договір застави, посвідчений 14.01.2004 року за реєстром №2, приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Носаль Г.М., суб`єкт обтяження - [PERSON] , 1946 року народження. Крім цього, на зберіганні в нотаріальному архіві знаходиться Реєстр №1 для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Носаль Г.М., за 2004 рік із реєстраційним записом №33 від 14.01.204 року щодо посвідчення договору застави, де зазначено сторони договору: ВАТ «Житомирський Ощадний банк №8093» в особі керуючого Куліша В.М., і [PERSON] , 1946 року народження, [PERSON] , 1967 року народження, прож. За адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). У Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року, зазначено, що відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 ЗУ від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції ЗУ від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). Отже, у справах про зняття арешту з майна належним відповідачем є не тільки боржник, а також особа, в інтересах якої накладено арешт, тобто стягувач. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. З матеріалів справи вбачається, що позивачем в позовній заяві нової редакції (а.с. 55-57) у якості відповідача зазначено АТ «Державний Ощадний банк України», як особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Таким чином, суд дійшов висновку, що АТ «Державний Ощадний банк України» є належним відповідачем у справі, оскільки саме таке акціонерне товариство було стороною договору застави, посвідченого 14.01.2004 року за реєстром №2 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Носаль Г.М., що став підставою для обтяження належної позивачу квартири. Так, частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, державною виконавчою службою підлягають виконанню виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду. Частиною 1 статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови про арешт майна) передбачено, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошені заборони розпоряджатися ним, а у разі потреби - в обмеженні права користування майном або вилучені у боржника та передачі на зберігання іншим особам. Види, обсяги і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна і його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок зняття арешту з майна регулюється статтею 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій\~статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року спір про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного виконавцем, є спором про право цивільне, оскільки ініціюється особою, яка не є учасником виконавчого провадження і вважає себе власником цього майна. Це по-перше. По-друге, закон надає право подачі позову про зняття арешту з майна виключно особі, яка не має статусу боржника у виконавчому провадженні, тобто особі яка не має боргових зобов`язань, встановлених судовим рішенням. Судом встановлено, що однією зі сторін договору застави, що був підставою для обтяження квартири [ADDRESS] та належить позивачу, був ВАТ «Житомирський Ощадний банк №8093». Згідно довідки №105.066-20/340-23 від 08.05.2023 року, виданої керуючим ТВБВ №10005/066 філії Житомирського обласного управління АТ «Ощадбанк», станом на 05.05.2023 року заборгованість позивача [PERSON] перед філією відсутня (а.с. 14). Згідно листа Житомирського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 05.06.2023 року у зв`язку із закінченням терміну зберігання документів по кредитній справі [PERSON] , надання копій договорів є неможливим (а.с. 15). У відкритому реєстрі боржників інформації щодо позивача немає (а.с. 16). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених вище норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Таким чином, накладення арешту на належну позивачу квартиру обмежує права [PERSON] як власника, щодо вільного розпорядження вищевказаним майном. Щодо правильності способу захисту порушеного права у вигляді подачі саме позову, то як встановлено судом і не заперечується відповідачем, станом на час розгляду справи відносно позивача відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження. Тобто захист порушеного права шляхом подачі скарги не є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки оскарження можливе при наявності діючого виконавчого провадження. Позивач є власником майна, на яке було накладено заборону (арешт). Підтвердженням власності стали копія договору купівлі-продажу, інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інші документи в матеріалах справи, в той час, як відповідач не заперечує право власності позивача на арештоване майно. Встановивши, що позивач є власником квартири, щодо якої існує незняте обтяження (арешт), не є боржником у будь-яких виконавчих провадженнях, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Outcome: approved