Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

В червні 2023 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися\~ до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи тим, що їм, [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло та Свідоцтв про право на спадщину за законом належить 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї, виданої Виконавчим комітетом Узинської міської ради за № 11-14-654 від 17.04.2023 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] рідний син [PERSON] та брат [PERSON] . У 2012 році [PERSON] виїхав з міста Узин до іншого місця і до теперішнього часу не повертався. Факт не проживання відповідача в житловому приміщенні понад одинадцять років без поважних причин підтверджується Актом від 11.04.2023 року. Відповідач не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги, участі по утриманню житла не бере. Перешкод у користуванні жилим приміщенням вони відповідачу не чинять. Вона, [PERSON] пенсіонерка, розмір її пенсії не дозволяє сплачувати комунальні послуги в повному розмірі без державної допомоги. Наявність реєстрації відповідача в квартирі не дає можливості їй оформити житлову субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Добровільно зняти своє місце реєстрації відповідач не хоче.\~ Просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ( а. с. 1-2 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2023 року (а. с. 22 ) головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу ( ч. 1 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 22.06.2023 року позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням була залишена без руху ( а. с. 27-29). 11 липня 2023 року за вх. № 30803 судом отримано від [PERSON] та [PERSON] заяву про усунення недоліків ( а. с. 31 ) та квитанцію про сплату судового збору ( а. с. 32 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 12 липня 2023 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача\~ ( а. с. 35 ). 30 серпня 2023 року за вх. № 38108 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 39 ). Згідно отриманої відповіді відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 16.12.1998 року. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача. Згідно Наказу № 59/в/г від 13.07.2023 року головуючий у даній справі перебував у щорічній відпустці з 01.08.2023 року по 08.09.2023 року включно ( а. с. 40 ), 09.09.2023 року та 10.09.2023 року були вихідними днями. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Ухвалою судді 11 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання у справі на 02.10.2023 року ( а. с. 41-42 ). Ухвалою суду від 02.10.2023 року визнано обов`язкову явку в судове засідання позивачів у справі ( а. с. 59-60 ) та відкладено судове засідання у справі на 17.10.2023 року. 17 жовтня 2023 року було проведено судове засідання за участю позивача [PERSON] та по справі оголошено перерву до 28.11.2023 року. В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, 02.10.2023 року за вх. № 42023 судом отримано заяву, в якій відповідач [PERSON] повністю визнає обставини справи, які викладені в позовній заяві та заявлені до нього вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про їх задоволення за його відсутності ( а. с. 50, 51-52 ). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, відповідач скористувався вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи,\~ що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартири [ADDRESS] ( а. с. 9-13 ). Згідно довідки про реєстрацію та склад сім`ї, виданої Виконавчим комітетом Узинської міської ради за № 11-14-654 від 17.04.2023 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ( а. с. 14 ). В Акті про фактичне місце проживання ( не проживання ) в м. Узин від 11.04.2023 року зазначено, що [PERSON] , 1974 року народження не проживає в [ADDRESS] з 2012 року ( а. с. 18 ). Вказаний Акт підписаний [PERSON] , мешканцями будинку ( сусідами ) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , депутатом Узинської міської ради\~ та начальником відділу ЦНАП. Звертаючись з вищезазначеною позовною заявою позивачі наголошують на тому, що відповідач не проживає у вищевказаній квартирі тривалий час, витрат по утриманню квартири не несе, наявність реєстрації відповідача в квартирі не дає можливості [PERSON] оформити житлову субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України ). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що\~ кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено вище, відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 26 грудня 1994 року ( а. с. 9 ). Житлом, відповідно до статті 379 ЦКУ вважається квартира, житловий будинок, або інше житлове приміщення, якщо вони призначені і придатні для постійного або тимчасового проживання в них. ЖКП (ст.4) визначає, що до житлового фонду входять - державний житловий фонд, громадський житловий фонд, фонд житлово-будівельних кооперативів, приватний житловий фонд, житловий фонд соціального призначення. В свою чергу, положення ч. 2 ст. 107 ЖКУ стосується виключно наймача житла і членів його сім`ї, а не власника житла і його сім`ї. Отже, не може втратити право на користування житлом ні власник житла, ні співвласник (в тому числі власник частини житла). Право власності є абсолютним правом, і включає в себе за замовчуванням - тріаду: право на користування, розпорядження, володіння. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд - не можна такого відповідача визнати таким, що втратив право на користування житловим приміщенням (ВС від 17.04.2019 року по справі № 641/6645/16-с). Частина друга статті 405 ЦК України не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача [PERSON] на вищевказану квартиру. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації тривалий час, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 року у справі N 647/1683/15-ц (провадження N 61-4509св18). В зазначені постанові Верховний Суд вказав, що судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вірно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. За таких обставин, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач була відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Стосовно заяви\~ відповідача [PERSON] , яку було отримано судом 02.10.2023 року, в якій останній повністю визнає обставини справи, які викладені в позовній заяві та заявлені до нього вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення про їх задоволення за його відсутності, то з цього приводу суд зазначає наступне. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ). Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в судовому засіданні 28.11.2023 року судом не прийнято визнання відповідачем позову та продовжено розгляд справи, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону. Крім того, суд звертає увагу, що таке визнання позову відповідачем не позбавляє останнього самостійно звернутися до компетентних органів та знятися з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки, позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню, не підлягають і стягненню з відповідача понесені позивачами при зверненні до суду судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed