Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Представник позивача адвокат Репело О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 200 000,00 грн, інфляційних втрат 592\~000,00 грн та 3% річних 68\~580,82 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно нотаріально посвідченої заяви від 08.12.2011 року позивачка [PERSON] передала відповідачці [PERSON] грошові кошти на загальну суму 200 000,00 грн. як орендну плату за земельну ділянку площею 6,72 га, належної відповідачці на підставі Державного акту КР № 25292 від 27.12.1999 року. Однак, сторони не досягли домовленості та не уклали договір оренди земельної ділянки, та відповідачем як власником земельна ділянка у користування позивачеві не надавалась, а позивачка не приступила до її обробітку як орендар. Нотаріально посвідченою заявою сторонами було зафіксовано лише сам факт передачі та, відповідно, факт отримання вказаної суми грошових коштів. Представник вважає, що правова природа нотаріально посвідченої заяви від 08.12.2011 року не дає можливості трактувати її як укладення договору оренди земельної ділянки, а самого договору оренди між сторонами укладено не було, ні в момент передання коштів, ні в майбутньому, тому за відсутності правової підстави для передання цих коштів, такі слід вважати, як безпідставно набуті відповідачем, тому порушене право позивача підлягає захисту із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 1212 ЦК України. Крім того, 12.05.2023 року позивачка звернулася з письмовою вимогою до відповідачки про повернення спірних коштів з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних на загальну суму 860 580,82 грн., проте дана вимога відповідачкою не була задоволена та кошти до цього часу не повернуті Представник позивача подав розрахунок інфляційних втрат, який розрахував за період з 09.12.2011 року по 11.05.2023 року з кількістю днів 4172. Інфляційне збільшення: 200000,00 х 3,96 200000,00 = 592\~000,00 грн, а також розрахував 3% річних: 200 000,00 х 3 х 4172/365/100 = 68\~531,51 грн, які просив також стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 01.06.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 23.06.2023 року від представника відповідача адвоката Вишні Г.В. надійшло клопотання про закриття провадження по справі у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Разом з клопотанням подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник просить відмовити в позові у зв`язку з невизнанням позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовуючи його тим, що нотаріально посвідчена заява від 08.12.2011 року на яку посилається сторона позивача, не підтверджує факт отримання відповідачем коштів, а лише нотаріусом засвідчено справжність її підпису, посилаючись на п.6.2 п. 6 Глави 7 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", відповідно до якого нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою. Що узгоджується з вимогами ст.34 ч.1 п11 та ч.2 Закону України "Про нотаріат". Також вказує, що позивач\~пропустила строк\~позовної давності,\~ оскільки\~нотаріально посвідчена\~заявадатована 08.12.2011 року, що не заперечується самим позивачем. Вважає, що [PERSON] , достовірно була обізнана про своє порушене право, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту (2011- 2012 pp.) і починається перебіг позовної давності. Представник позивача\~не погодився\~з аргументами\~представника відповідача\~з підстав,\~що наведені\~у відзиві,\~що надійшли\~до суду\~23.06.2023\~року,\~подавши письмові\~пояснення 27.09.2023\~року стосовно\~спливу строків\~позовної давності.\~В яких\~представник позивача\~зазначив,\~що не\~погоджується з\~аргументами відповідача,\~оскільки початок\~перебігу строку\~позовної давності,\~на його\~думку,\~слід рахувати\~з моменту\~отримання письмової\~вимоги відповідачем, тобто 30.05.2023 року, тому саме з цього часу у позивача починається перебіг строку позовної давності. 27.09.2023 року ухвалою судді закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Представник позивача адвокат Репело О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтрима в повному обсязі, просив їх задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Представник відповідача адвокат Вишня Г. В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно витягу\~з Державного\~земельного кадастру\~про земельну\~ділянку №НВ-0003842312019\~від 03.10.2019\~ [PERSON] є власником: площею 6.7201 га кадастровий номер 35240860000:02:00061484, яка знаходиться на території Семенастівської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та призначена для ведення товарного сільського господарського виробництва (а.с.19) Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 08 грудня 2011 року [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, з боку інших осіб, отримала від [PERSON] орендну плату за земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Семенастівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, належну їй на підставі державного акту серії КР №25292, виданого Семенастівською сільською радою Новоукраїнського району Кіровоградської області 27 грудня 1999 року площею 6,72 га, зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №293, у сумі 200 000,00 (двісті тисяч) гривень і будь-яких матеріальних (фінансових) претензій до [PERSON] до 08 грудня 2060 року вона не матиме (а.с.5). Цією ж заявою [PERSON] в разі зняття мораторію на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, по першій вимозі [PERSON] зобов`язалася переоформити вказану земельну ділянку на неї або на вказану нею особу. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н.М. та зареєстрована в реєстрі за №3346. Згідно листа-вимоги від 11.05.2023 року, позивачка зверталася до [PERSON] з вимогою невідкладно, не пізніше 3-х днів з моменту отримання даного листа, повернути їй кошти в розмірі 200\~000, грн, які відповідачка отримала від неї згідно нотаріально посвідченої заяви від 08.12.2011 року, а також інфляційні витрати в розмірі 592\~000,00 грн та 3% річних в розмірі 68\~580,82 грн, а всього 860\~580,82 грн (а.с.6). Згідно розрахунку інфляційних втрат, поданого представником позивача за період з 09.12.2011 року по 11.05.2023 року з кількістю днів 4172. Інфляційне збільшення: 200 000,00 х 3,96 200000,00 = 592\~000,00 грн, 3% річних: 200 000,00 х 3 х 4172/365/100 = 68\~531,51 грн (а.с.7-11,12). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 по справі №334/2517/16-ц, згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, вирішуючи даний спір суд бере до уваги те, що позивачем підтверджено отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в сумі 200 000,00 грн відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 08.12.2011 року, а відповідачем не доведено правомірності отримання відповідачем спірних коштів. При цьому посилання представника відповідача на порушення нотаріусом Закону України «Про нотаріат» під час оформлення заяви, є безпідставним, оскільки дана заява у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась. Отже, при вирішенні спору не встановлено існування між сторонами цивільно-правових правовідносин, зокрема договору купівлі-продажу чи оренди. Нотаріально посвідчена заява від 08.12.2011 у встановленому законом порядку недійсною не визнавалась, у заяві відсутнє зобов`язання відповідачки повернути грошові кошти, але підтверджено факт отримання нею грошових коштів, а відтак, не встановлено й наявності правових підстав для набуття [PERSON] спірних коштів в розмірі 200 000,00 грн. від [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. \~Позивач просить стягнути грошові кошти, передані відповідачу 08.12.2011 р., на підставі нотаріально посвідченої заяви, при цьому вказує, що перебіг позовної давності починається з дня отримання відповідачкою листа-вимоги 30.05.2023 року. Із нотаріально посвідченої заяви долученої до позовної заяви, встановлено, що вона датована 08.12.2011 року та з її змісту відсутній обов`язок повернення отриманих коштів та строк виконання такого чи будь-якого іншого зобов`язання, а отже строк позовної давності, в даному випадку, повинен відраховуватись з 08.12.2011 р. При цьому, представник позивача адвокат Репело О.В., звернувся до Новоукраїнського районного суду з позовом до [PERSON] 31.05.2023 р., тобто після закінчення трирічного строку звернення до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 200/19766/16-ц. Зважаючи на те, що, починаючи з моменту підписання нотаріально посвідченої заяви з 08.12.2011 року до моменту звернення до суду із позовом 31.05.2023 року пройшло більше ніж 3 роки, враховуючи те, що позивач була обізнана про своє порушене право, позивачем не надано суду доказів того, що остання не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, раніше ніж травень 2023 року, беручи до уваги, що кошти передавала сама позивачка, то суд визнає обґрунтованою та приймає заяву представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, та відповідно відмовляє в задоволені позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. При цьому, посилання представника позивача на те, що він пред`явив вимогу до відповідача, яку остання отримала 30.05.2023 року і саме з цього часу необхідно рахувати строк позовної давності, не приймається судом до уваги, оскільки позивач вже в момент здійснення передачі грошових коштів була обізнана про те, що її права можуть бути порушені. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] в зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень\~ст. 141 ЦПК України\~і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed