Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

28.09.2023 представник позивача-адвокат Таргоній В.М., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю в розмірі 300 000 грн. В обгрунтування позову зазначає, що 23.01.2020 року біля станції "Дружківка", 1059 км., електропоїзд №6017 (ЕРТ2Т-7142), під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. Обставини смерті [PERSON] було встановлено рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03.02.2022 року у справі № 229/6208/21, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023. Зазначає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки". Позивач втратив рідного батька, з яким, крім кровних зв`язків, мав спільний побут та проживання, назавжди позбавлений можливості отримувати від нього підтримку та допомогу як моральну так і матеріальну і жодні зусилля з його сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Позивач не зможе отримати від батька пораду, не зможе розділити святкування радісних подій в житті або розраховувати на допомогу в негативних подіях. Позивач втратив батька в молодому віці, коли порада та підтримка батька є особливо потрібними та важливими. Сталий життєвий устрій позивача непоправно змінено з незалежних від нього обставин. Він втратив можливість тривалого життєвого зв`язку з батьком, а зв`язок з батьками є важливим для будь-якої людини, незалежно від віку. Позивач відчуває біль, страждання та гостре відчуття несправедливості, оскільки батько загинув неприродною смертю внаслідок трагічної випадковості і жодних передумов до його втрати не було. Також в позивача виникли додаткові обов`язки по відношенню до своєї матері, оскільки вона є особою з інвалідністю і потребує допомоги, а зі смертю чоловіка стала ще більш вразливою. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану- попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Смерть батька спричиняє страждання для позивача і, як і для будь-якої людини, не може не спричиняти зміну в психоемоційному стані дитини. Щодо характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Передчасна смерть батька стала різкою психотравматичною подією для сина. Особливу увагу заслуговує те, що страждання позивача, пов`язані зі смертю батька, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що його втрата є непоправною подією в житті. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000 грн. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 02.10.2023 року позовну заяву прийнято до провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 02.11.2023 року. 02.11.2023 року судове засідання було відкладено через неявку відповідача, повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представником позивача подано заяву до суду про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги ними підтримуються в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Комісарова А.В. не з`явилась, 22.11.2023 року подала суду відзив, в якому просить проводити розгляд справи без участі представника відповідача та у задоволенні позовних вимог [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю, просить відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позовна заява не враховує всі обставини транспортної події та положення ч.5 ст. 1187 ЦК України. Факт смертельного травмування [PERSON] відбувся через власну необережність та недотримання вимог п.п.2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України при перетинанні залізниці (він не переконавшись у безпечній відстані до поїзда, хоча об`єктивно повинен був вжити заходи з безпечного перетинання залізничної колії, чим піддав себе смертельній небезпеці) та був у стані алкогольного сп`яніння. Вважає, що в діях [PERSON] низька соціальна відповідальність, а саме: знаючи, що на його утриманні знаходиться родина, він в стані алкогольного сп`яніння в зоні підвищеної небезпеки перетинав залізничну колію перед електропоїздом, який рухався, наразивши себе на смертельний випадок. Зазначає, що поведінка загиблого свідчить про умисну спробу самогубства, а з урахуванням положень ч. 5 ст. 1187 ЦК України, відповідач, як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за завдану шкоду так як її завдано внаслідок непереробної сили та умислу загиблого. Вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не відповідають принципам розумності, справедливості та співмірності, та не враховують фактичні обставини справи, відсутність вини відповідача та порушення потерпілим положень Правил. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований [ADDRESS] ( а.с. 12-14) Згідно з повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.09.2017 року батьком [PERSON] є [PERSON] ( а.с. 11). З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.01.2020 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] ( а.с.10) З постанови слідчого від 24.04.2020 року вбачається, що 23.01.2020 року приблизно о 22 годині 00 хвилин біля станції "Дружківка", 1059 км, стався наїзд пасажирського електропоїзда № 6017 під керуванням машиніста [PERSON] на пішохода [PERSON] , який від отриманих травм помер. Факт наїзду було встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження, тому між наїздом на [PERSON] електропоїздом, та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок. Даною постановою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020050000000085 від 23.01.2020 закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях машиніста [PERSON] складу кримінального правопорушення. ( а.с. 6-8) Відповідно до листа АТ "Укрзалізниця" № ЦЦТех-08/288 від 08.09.2021 власником електропоїзду є структурний підрозділ "Лиманське моторвагонне депо" регіональної філії "Донецька залізниця", Акціонерного товариства Українська залізниця". Машиніст вказаного електропоїзду [PERSON] працює у структурному підрозділі "Лиманське моторвагонне депо", регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця" на посаді машиніст електропоїзда з 17.03.1997року по теперішній час. (а.с.9) Між сторонами виник спір щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків). Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження №14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі №336/3665/16-ц (провадження №61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі №243/6516/21 (провадження №61-4095св22). Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно із частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Судом встановлено, що [PERSON] загинув внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце на залізниці. Причиною нещасного випадку став наїзд пасажирського електропоїзда. Разом з тим, кримінальне провадження № 12020050000000085, відкрите за фактом порушення правил безпеки руху або експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель людини, було закрито у зв`язку з відсутністю винних осіб у смерті [PERSON] . Оскільки потяг відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач. Отже, відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки складу кримінального правопорушення, відсутність суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають правового значення для правильного вирішення справи. Таким чином, АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, а позивач, як син загиблого, наділений правом вимагати відшкодування спричиненої йому моральної шкоди в результаті смерті батька, яка настала внаслідок наїзду на нього потягу. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п.1 ч.1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18, яку суд застосовує у своєму рішенні. В ході розгляду справи обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено. Відсутність зазначених обставини також встановлено рішенням Дружківського міського суду від 03.02.2022 року у справі № 229/6208/21; провадження № 2/229/167/2022, яке набрало законної сили 11.04.2023 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.04.2023 року ( а.с.28-37) Отже, у спірному випадку дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу або непереборної сили. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Частина 2 ст. 1193 ЦК України передбачає, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Наявні у справі докази підтверджують факт травмування [PERSON] внаслідок наїзду на нього електропоїзду № 6017, який від отриманих тілесних ушкоджень помер. Твердження представника відповідача, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Встановивши, що позивач є сином загиблого, суд приходить до висновку, що заподіяна позивачеві моральна шкода внаслідок загибелі [PERSON] підлягає відшкодуванню відповідачем АТ «Укрзалізниця», як власником джерела підвищеної небезпеки. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, які позивач зазнав внаслідок смерті батька, характер та тривалість немайнових втрат, які зруйнували нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди. Сам факт загибелі [PERSON] при встановлених судом обставинах є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача як його сина, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При цьому суд також враховує, що смерть [PERSON] спричинена також у зв`язку з його особистою необережністю та перебуванням на залізничній колії, а отже однією з причин загибелі є недотримання померлим правил поведінки на залізничному транспорті, що тягне за собою зменшення суми відшкодування. З урахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку про зменшення суми моральної шкоди, яку просить стягнути позивач до 200 000 грн., що на думку суду є належною сатисфакцією конкретному випадку. Позивач при поданні позовної заяви до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з врахуванням Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути судові витрати в розмірі 2000 грн.

Outcome: partial