Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

27 вересня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про скасування арешту. В обґрунтування заяви вказав, що 17 липня 2009 року слідчим відділу по розслідуванню ДТП СУ ГУМВС України у Донецькій області майором Хащенковим Р. прийнято постанову про накладення арешту на майно обвинуваченого [PERSON] в межах кримінальної справи №35-18856 за частиною першою статті 286 КК України, на підставі якої арештовано автомобіль марки ВАЗ21114, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , рік випуску 2008, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 21 січня 2021 року, який зареєстрований на [PERSON] . Зазначена постанова прийнята на підставі ст. 450 ЦК України, ст.ст. 125, 126 КПК України (1960 р.). Потерпілими у справі є [PERSON] та [PERSON] . Постановою Дружківського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2009 року закрито кримінальну справу внаслідок акту амністії, запобіжний захід застосований відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Разом із тим роз`яснено потерпілим їх право на звернення до суду з позовами про відшкодування спричиненої шкоди в цивільному порядку. Вказана постанова суду учасниками справи не оскаржувалась і набрала законної сили 12 жовтня 2009 року. Під час прийняття постанови від 05 жовтня 2009 року арешт майна, яке належить [PERSON] , судом не скасовано. Враховуючи викладене, відпала потреба для наявності арешту на його майно, а тому [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Вказав, що обтяження у вигляді арешту, зареєстрованого за ним автомобіля, створює перешкоди в реалізації права розпорядження належним йому майном. В межах розгляду кримінальної справи № 35-18856 та в постанові Дружківського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2009 року не вирішено питання щодо скасування арешту майна. Тому позивач з урахуванням уточнення позовних вимог просить суд скасувати арешт на автомобіль марки ВАЗ21114, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , рік випуску 2008, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21 січня 2021 року, який зареєстрований на ім`я [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), накладений відповідно до постанови слідчого відділу по розслідуванню ДТП СУ ГУМВС України у Донецькій області від 17 липня 2009 року. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено справу до розгляду. Позивач до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення у справі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомлено, заяв та клопотань від них до суду не надходило, відзивів до суду не подали. У зв`язку з неявкою відповідача та не надання відзиву суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21 січня 2021 року, [PERSON] належить автомобіль марки ВАЗ21114, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , рік випуску 2008, колір червоний. Постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Донецькій області від 17 липня 2009 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , [INFO] , де б таке не знаходилось з метою забезпечення цивільних позовів. Постановою Дружківського міського суду Донецької області від 05 жовтня 2009 року на підставі ст.ст. 6, 248 КПК України, пункту «е» статті 1, статті 8 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року кримінальну справу відносно [PERSON] за частиною першою статті 286 УК України закрито внаслідок акту амністії. Запобіжний захід встановлений відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Також роз`яснено потерпілим їх право на звернення до суду із позовами про відшкодування шкоди в цивільному порядку. Згідно з інформацією, наданої 09 вересня 2023 року (Вих. №31/5-1443-1729в/с) Територіальним сервісним центром МВС №1443, відповідно до наявних баз даних станом на 16 годину 08 вересня 2023 року, на автомобіль марки ВАЗ21114, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , рік випуску 2008, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21 січня 2021 року, який зареєстрований на ім`я [PERSON] , маються обмеження: постанова про арешт майна ВП [NUMBER] від 26 вересня 2011 року (ініціатор ВДВС м. Дружківки); постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 25 квітня 2011 року (ініціатор ВДВС м. Дружківки); постанова про накладення арешту на майно від 17 липня 2009 року (ініціатор слідчий відділу по розслідуванню ДТП СУ ГУМВС України у Донецькій області майор Хащенков Р. Є. (справа № 35-18856). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно до статті 125 КПК України (1960 року), чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. Відповідно до статті 126 КПК України (1960 року), чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Разом із тим, статтею 248 КПК України встановлено, що при наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7-1, 7-2, 8, 9, 10 і 11-1 цього Кодексу, суддя, своєю мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази, зокрема про гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом. Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту. Відповідно до частини першої статті 174 КПК України (2012 року) підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України 2012 року). Проте слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чиним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, даний Кодекс не передбачає. Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства. Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на належний [PERSON] автомобіль накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] на підставі положень КПК України 1960 року. Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства чи судового розгляду лише в межах провадження у кримінальній справі. Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України 1960 року не встановлював. З урахуванням зазначеного, а також тривалого часу, що минув після розгляду кримінальної справи, яка закінчилась прийняттям 05 жовтня 2009 року постанови суду, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права. КПК України 1960 року не містив інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст частини 1 статті 248 КПК України (1960 року) передбачалося під час вирішення питання щодо закриття в разі наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7-1, 7-2, 8, 9, 10 і 11-1 цього Кодексу. Кримінальну справу, в межах якої на майно [PERSON] накладено арешт, розглянуто з прийняттям 05 жовтня 2009 року постанови суду, якою кримінальну справу відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України закрито внаслідок акту амністії. Запобіжний захід встановлений відносно [PERSON] у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Також роз`яснено потерпілим їх право на звернення до суду із позовами про відшкодування шкоди в цивільному порядку. Питання щодо скасування арешту майна, яке належить [PERSON] , накладеного під час дії КПК України у редакції 1960 року, під час прийняття постанови суду від 05 жовтня 2009 року не вирішено. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд дійшов висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що на час звернення з заявою до суду за наявності арешту автомобіля марки ВАЗ21114, номерний знак [NUMBER] , кузов [NUMBER] , рік випуску 2008, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 21 січня 2021 року, який зареєстрований на ім`я [PERSON] , накладеного 17 липня 2009 року відповідно до постанови слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України в Донецькій області, порушується право власності позивача [PERSON] , внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, у зв`язку з чим позовні вимоги останнього підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved