Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Посікіра Роман Романович, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики від 16.09.2019 в розмірі 18 620,00 євро та 3% річних від суми боргу - 1 638,63 євро, визначеної станом на 22.08.2023. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 16.09.2019 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику у власність 18 620 євро на строк не пізніше 15 вересня 2020 року. 16.08.2019 [PERSON] написав розписку про отримання позики у сумі 18 620 євро. Позивач стверджує, що на момент звернення до суду відповідач не повернув позичених коштів та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05.09.2023 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення\~заборгованості. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.11.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив. Суд, заслухавши пояснення представників, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16.09.2019 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали договір позики, відповідно до якого позикодавець надав позичальнику у власність 18 620 (вісімнадцять тисяч шістсот двадцять) Євро /а.с.6/. Відповідно до п.2 договору позики від 16.09.2019, повернення зазначеної в даному договорі суми повинно бути зроблено не пізніше 15 вересня 2020 року /а.с.6/. 16.09.2019 [PERSON] написав розписку, у якій підтвердив, що він отримав від [PERSON] кошти, в якості позики, в сумі 18620 Євро, у день складання розписки, а саме 16.09.2019 /а.с.7/. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу [PERSON] як на доказ підтвердження отримання відповідачем грошових коштів покликається на розписку від 16 серпня 2019 року, копія якої знаходяться в матеріалах справи. Відповідачем та його представником не спростовано належними та допустимими доказами факт написання даної розписки й відповідно факт отримання коштів у позику. Отже оцінюючи надані докази, суд визнає їх як належні та допустимі на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики й відповідно доказів на спростування вказано відповідачем та його представником суду не надано. За таких обставин, досліджуючи договір позики та розписку про отримання позики, суд дійшов висновку, що такі є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань. Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] у визначений договором позики строк, суму боргу у добровільному порядку не повернув й відповідно доказів на спростування вказаного факту суду не надав, як і не спростував факт існуючого перед [PERSON] боргу. При цьому, частиною 1 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи те, що відповідач борг не повернув й відповідно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування 3% річних та інфляційних витрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. При цьому положення ст. 625 Цивільного кодексу України застосовуються до позадоговірних зобов`язань, у тому числі і щодо можливості нарахування 3% річних на суму боргу, встановленого рішенням суду (у позадоговірних (деліктних) зобов`язаннях). Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Окрім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, зазначається про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Згідно розрахунку, долученого до позовної заяви загальний розмір відсотків за період з 16.09.2020 по 22.08.2023 становить 1638,63 Євро. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від суми боргу в розмірі 1638,63 євро. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 8060,96 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved