Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач через свого представника 15.06.2023 звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути з останнього на свою користь за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року 3 % річних у розмірі 33 378,76 грн, інфляційні втрати у розмірі 127 681,72 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. У обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 16 травня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач АТ «Сенс-Банк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 014/01-141, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 50 704,00 доларів США. Позичальник у встановлений строк не виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, через що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позовною заявою про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 014/01-141 від 16.05.2008. Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення від 24.01.2014 по справі № 1271/13 про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач АТ «Сенс-Банк») заборгованість за кредитним договором № 014/01-141 від 16.05.2008 в розмірі 228 506,01 грн та 2 685,06 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14.03.2014 у справі № 6-6317/14-ц вирішено видати АТ «Укрсоцбанк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. У подальшому [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист № 755/6317/2014 від 14 березня 2014 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києва на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 січня 2014 року по справі № 1271/13 таким, що не підлягає виконанню. 23 січня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні заяви [PERSON] про визнання виконавчого листа № 755/6317/2014 таким, що не підлягає виконанню - відмовлено. 27 лютого 2018 року постановою Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2018 у справі № 755/6317/14-ц - залишено без змін. Проте, виконавчий лист № 755/6317/2014 відповідачем не виконано, заборгованість за Кредитним договором № 014/01-141 від 16.05.2008 не погашена. У зв`язку з чим позивач уважає необхідним за невиконання рішення суду стягнути з відповідача на свою користь за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року 3 % річних у розмірі 33 378,76 грн та інфляційні втрати у розмірі 127 681,72 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 червня 2023 року по справі відкрито провадження. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, його представник надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій також просив позов задовольнити з підстав, що вказані у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав письмові пояснення, у яких в задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі у зв`язку з тим, що виконавчий лист № 755/6317/2014 не перебуває на виконанні у виконавця. Строки на його пред`явлення до виконання вже сплили, тому до правовідносин між сторонами, на думку відповідача, не доцільно застосовувати наслідки, що передбачені ст. 625 ЦК України. Окрім того, відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки позивач нараховує заборгованість з березня 2017 року, у той час як з позовом звернувся лише в червні 2023 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16 травня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач АТ «Сенс-Банк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 014/01-141, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 50 704,00 доларів США. Позичальник у встановлений строк не виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, через що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків з позовною заявою про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 014/01-141 від 16.05.2008. Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення від 24.01.2014 по справі № 1271/13 про стягнення зі [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є позивач АТ «Сенс-Банк») заборгованість за кредитним договором № 014/01-141 від 16.05.2008 в розмірі 228 506,01 грн та 2 685,06 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14.03.2014 у справі № 6-6317/14-ц вирішено видати АТ «Укрсоцбанк» виконавчий лист на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. У подальшому [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати виконавчий лист № 755/6317/2014 від 14 березня 2014 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києва на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 січня 2014 року по справі № 1271/13 таким, що не підлягає виконанню. 23 січня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні заяви [PERSON] про визнання виконавчого листа № 755/6317/2014 таким, що не підлягає виконанню - відмовлено. 27 лютого 2018 року постановою Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23.01.2018 у справі № 755/6317/14-ц - залишено без змін. Як убачається з виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON] , останній не виконував виконавчий лист № 755/6317/2014 від 14 березня 2014 року, виданий Дніпровським районним судом м. Києва на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24 січня 2014 року по справі № 1271/13. У зв`язку з чим за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість з 3 % річних у розмірі 33 378,76 грн та інфляційних втрат у розмірі 127 681,72 грн. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На виконання вимог вищевказаної процесуальної норми відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування нарахованої заборгованості позивачем. Відповідно до ч. 1, 2 cт. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до cт. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до cт. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦK України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість з 3 % річних у розмірі 33 378,76 грн та інфляційних втрат у розмірі 127 681,72 грн, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності суд уважає необхідним зазначити наступне. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22008/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»: п. 570 рішення від 20.09.2011за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, згідно п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. На підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану», Закону України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», з подальшими продовженнями строку дії воєнного стану в Україні, воєнний стан в Україні діє з 24.02.2022 і станом на день розгляду справи судом. Крім того, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначає, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин в Україні був запроваджений з 12.03.2020 до 31.05.2022 на підставі, зокрема, постанов Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 № 211, від 09.12.2020 № 1236 і від 23.02.2022 № 229. Таким чином, враховуючи правовідносини, що склалися між сторонами спору, виходячи з вимог п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд уважає, що позивач не пропустив строки позовної давності щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд убачає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 684,00 грн, який підтверджується долученим до справи платіжним дорученням. На підставі ст. 256, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 625 ЦК України;

Outcome: approved