Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

22 червня 2023 представник Концерну «Міські теплові мережі» Калініна-Заєць Ю.М. звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 21.01.2009 №25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у місті Запоріжжі з 0.01.2009 виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. Концерн «МТМ» по відношенню до відповідачів, як споживачів послуг являється виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. За період з 01.06.2014 по 31.10.2021 загальна сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, наданих Концерном «МТМ» відповідачам за адресою: [ADDRESS] складає 49646,61 гривень. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. Просить стягнути з відповідачів заборгованість за надані послуги та витрати по сплаті судовому збору. Ухвалою судді № 334/5025/23 від 23.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 13.07.2023 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивач зазначає, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , яка є його власністю. Вважає, що позивач помилково здійснив розрахунок заборгованості по квартирі [ADDRESS] , де вона зареєстрована, але не мешкає. Також позивачем наданий розрахунок заборгованості за період з 01.06.2014 по 31.10.2021, тобто за сім років, що суперечить встановленому законом строку позовної давності у три роки. На підтвердження сумлінного виконання своїх обов`язків та надання послуг з постачання теплової енергії позивачем не надано жодного документу на підтвердження того, які роботи ним виконувалися щомісячно, надавалися послуги з постачання теплової енергії та в якому об`ємі, кількість, якої якості, тощо. Позивачем не надано доказів направлення претензії на адресу боржників щодо погашення заборгованості та запрошення для укладання договору. Крім того, 17.06.2016 у квартирі [ADDRESS] встановлено лічильник гарячої води, заводський номер 124614, що підтверджується відповідним актом. Початкові покази лічильника - 00006,442. Останні покази станом на 01.07.2023 - 00111,598. У грудні 2021 було зроблено чергову повірку засобів вимірювальної техніки (лічильників води). Відповідно до акту виконаних робіт про повірку лічильника гарячої води заводський номер 124614, вказані показники - 00104,824. Тобто, за період часу з момент встановлення і до 01.07.2023 було спожито всього 105,16 м.куб. гарячої води, що не може дорівнювати заявленої позивачем суми боргу у розмірі 49649,61 гривень. З урахуванням здійснених споживачами платежів у розмірі 17120,29 гривень, як вказує позивач, то боргу взагалі не має. Просить позовні вимоги концерну «МТМ» залишити без задоволення. 13.07.2023 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивач зазначає, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що позивач помилково здійснив розрахунок заборгованості по квартирі [ADDRESS] , де вона зареєстрована, але не мешкає. Також позивачем наданий розрахунок заборгованості за період з 01.06.2014 по 31.10.2021, тобто за сім років, що суперечить встановленому законом строку позовної давності у три роки. На підтвердження сумлінного виконання своїх обов`язків та надання послуг з постачання теплової енергії позивачем не надано жодного документу на підтвердження того, які роботи ним виконувалися щомісячно, надавалися послуги з постачання теплової енергії та в якому об`ємі, кількість, якої якості, тощо. Позивачем не надано доказів направлення претензії на адресу боржників щодо погашення заборгованості та запрошення для укладання договору. Крім того, 17.06.2016 у квартирі [ADDRESS] встановлено лічильник гарячої води, заводський номер 124614, що підтверджується відповідним актом. Початкові покази лічильника - 00006,442. Останні покази станом на 01.07.2023 - 00111,598. У грудні 2021 було зроблено чергову повірку засобів вимірювальної техніки (лічильників води). Відповідно до акту виконаних робіт про повірку лічильника гарячої води заводський номер 124614, вказані показники - 00104,824. Тобто, за період часу з момент встановлення і до 01.07.2023 було спожито всього 105,16 м.куб. гарячої води, що не може дорівнювати заявленої позивачем суми боргу у розмірі 49649,61 гривень. З урахуванням здійснених споживачами платежів у розмірі 17120,29 гривень, як вказує позивач, то боргу взагалі не має. 13.07.2023 від [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про застосування строку позовної давності. 10.11.2023 представник позивача Фарзаєва К.А. подала письмові пояснення по справі, відповідно до яких вважає позовні вимоги Концерну «МТМ» обґрунтованими та такими, що відповідають нормам цивільного законодавства, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача Фарзаєва К.А. надала пояснення по суті позовних вимог, Представник відповідачів в судовому засідання позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та надані докази, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до статтей 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Статутом Концерну «МТМ» зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя від 23.06.2023. Особовий рахунок № [NUMBER] за яким проводились нарахування відкритий на ім`я [PERSON] , що підтверджується довідкою концерну «Міські теплові мережі». Концерном «Міські теплові мережі» у період з 01.06.2014 року по 31.10.2021 року надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 66769,90 гривень. В період з червня 2017 року по вересень 2019 року відповідачами сплачено частково заборгованість у розмірі 17120,29 гривень. Відповідно до витягу з особового рахунку № [NUMBER] та розрахунку суми нарахувань, оплат та накопиченої заборгованості за вказаним рахунком заборгованість відповідачів перед позивачем за надані послуги за період з 01.06.2014 року по 31.10.2021 року становить 49649,61 гривень. Факт наявності заборгованості за адресою надання послуг у період з 01.06.2014 по 31.10.2021 підтверджується також довідкою щодо заборгованості на надані житлово-комунальні послуги. Статтею 67 ЖК Української РСР встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У ст. 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить ст. 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Згідно зі ст. 13 Закону № 1875-IV, ст. 5 Закону № 2189-VIII, позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Згідно зі ст.19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. А згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, статтею 67 ЖК Української РСР встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води). Відповідно до статті 6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); . управитель; виконавці комунальних послуг (суб`єкти господарювання, що надають комунальні послуги споживачу відповідно до умов договору). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За змістом п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. В силу ч. 1 ст. 9 вищевказаного закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово- комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України від 2червня 2005року №2633-1У«Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Обов`язок споживача оплачувати послуги передбачений також пунктом ЗО Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, ідо звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 1ст. 525 ЦК України). Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово- комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року. Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005року №630 (далі - Правила), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Згідно пункту 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Твердження відповідачів про те, що вони постійно проживають у квартирі [ADDRESS] та є її власником, а тому не користувалися наданими позивачем послугами за адресою [ADDRESS] суд не приймає до уваги, оскільки відповідачі не надали суду доказів щодо відсутності обов`язку щодо сплати наданих послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за місцем реєстрації. Відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, щоб давало підстави для звільнення від їх оплати, останніми не надано. До того ж, відповідачі залишаються зареєстрованими за вказаною адресою по сьогоднішній день, даний факт також підтверджується відповідачами у відзиві на позовну заяву, питання про зняття з місця реєстрації ними не порушувалось, тобто фактично зберігають за собою право на проживання у ньому. Законом України «Про житлово-комунальні послуги», п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення передбачено, що споживач має право на зменшення розміру оплати у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документу, що підтверджує його відсутність (довідка з тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Доказів про те, що відповідачі зверталися до позивача із заявами про відсутність їх за місцем реєстрації у спірний період, відповідачами не надано. Факт надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] підтверджується рішеннями Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону у м. Запоріжжі, які наявні в загальному доступі на сайті Запорізької міської ради. Крім того, позивач щомісячно на адресу споживачів направляв рахунки на оплату послуг. Щодо нарахування заборгованості за гаряче водопостачання суд зазначає, що позивачем нарахування відбувалось відповідно до показів лічильника, які передає до концерну споживач послуг. Відповідачами не надано жодних доказів того, що вони зверталися до Концерну «Міські теплові мережі» з заявами щодо ненадання або неналежного надання послуг за адресою їх реєстрації. Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення. Як вказував Верховний Суд України в постанові по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013 року, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення виконує в повному обсязі, що не було спростовано відповідачем. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності до змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору. Таким чином, відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного кодексу України, обов`язки з утримання майна несуть власники майна або споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідачі у свою чергу порушили свої зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги у зв`язку з чим виникла заборгованість. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачами, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.іст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5ст.261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня. коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові налається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності визначені загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права за позовом, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувались позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Зокрема у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі №3-269гс16 зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Згідно частини першої статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта (дана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №161/15679/15-ц) Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891 цс 16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». Крім того, суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19. спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами), з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин, який наразі продовжено до 30 квітня 2023 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423) "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами). Згідно із Законом України № 540-ІХ від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 12-14. Цими нормами, які набрали чинності 02.04.2020, передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COV1D-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 (із змін, і доп.) Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Постановою Кабінету Міністрів України Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 до 22 травня 2020 на всій території України. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 № 392 Про встановлення карантину і метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19. спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 карантин було установлено з 22 травня 2020 - до 31 липня 2020 р. Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 карантин було установлено з 1 серпня до 31 грудня 2020 р. Постановою Кабінету Міністрів України Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з мстою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 від 09.12.2020 № 1236 було установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 до 31 березня 2022 на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 від 20 травня 2020 № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2 та від 22 липня 2020 № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423) на території України карантин продовжено до 30 квітня 2023 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2023 року № 383 на території України карантин продовжено до ЗО червня 2023 року. Позов було подано до Ленінського районного суду в червні 2023 року. Карантин в Україні безперервно встановлено з 12.03.2020 до 30.06.2023 року. Таким чином зазначаю, що позов було подано під час дії карантину на території У країни. Також відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 25°. 362, 559, 681,728, 786. 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Статтею 64 Конституції України передбачена можливість введення в Україні воєнного або надзвичайного стану. При цьому можуть встановлюватися певні обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VI1I«Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності. З 24.02.2022 в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" (з наступними змінами). Отже, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуг Концерну «Міські теплові мережі» мав спливати за кожним щомісячним нарахуванням оплати через три роки, що відраховуються з місяця настання платежу. З цієї умови слідує, що позовна давність по заборгованості за 2014 рік спливла у 2017 році, за 2015 рік у 2018 році, за 2016 рік у 2019 році, за січень 2017 році у лютому 2020 року, тобто за весь вказаний період позовна давність спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 «Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості, починаючи з березня 2017 року, припадає на час дії карантину, який не закінчився у день подання позову Концерном «Міські теплові мережі» 22.06.2023 року та продовжено в Україні до 30.06.2023 року, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12 «Прикінцевих та перехідних положень» до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину. Строк за яким позивач вважає за необхідне стягнути заборгованість становить з 01.06.2014 по 31.10.2021 року. Згідно виписки розрахунку заборгованості наданої позивачем вбачається, що в цей період відповідачами здійснювались наступні платежі: у червень 2017 року - 500,00 гривень, липні 2017 року - 603,00 гривень, серпні 2017 року - 2000,00 гривень, вересні 2017 року - 2000,00 гривень, липні 2018 року - 2192,29 гривень, серпні 2018 року - 2475,00 гривень, липні 2019 року - 3000,00 гривень, серпні 2019 року - 2200,00 гривень, вересні 2019 року - 2150,00 гривень. Здійснення відповідачем даних платежів є підставою, передбаченою частиною 1 статті 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності. А тому з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 01.06.2014 по 31.10.2021 року у розмірі 49649,61 гривень. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved