Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва до [PERSON] з даним позовом про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, у якому просила суд: - припинити право власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , на 15/100 частин 2-х кімнатної квартири, загальною площею 82,6 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстрованої за адресою [ADDRESS] , право власності на 15/100 частини 2-х кімнатної квартири, загальною площею 82,6 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] ; - виплатити [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстрованого за адресою [ADDRESS] , грошові кошти у розмірі ринкової вартості 15/100 частини 2-х кімнатної квартири, загальною площею 82,6 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] , що складає 70 504,05 (сімдесят тисяч п`ятсот чотири гривні 05 копійок), внесені [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) зареєстрованої за адресою [ADDRESS] , на депозитний рахунок суду. Свою позовну заяву обгрунтовує тим, що 20 вересня 2019 року за Договором купівлі-продажу ННХ 244472 було придбано у спільну власність квартиру [ADDRESS] наступними фізичними особами: [PERSON] -56/100 частини квартири; [PERSON] -15/100 частин квартири; [PERSON] -15/100 частин квартири; [PERSON] -14/100 частин квартири. 08.06.2021 року відповідно до Договору дарування часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] належні їм частки в квартирі [ADDRESS] . Таким чином з 08.06.2021 року [PERSON] є власником 85/100 частини квартири. Незважаючи на те, що частка [PERSON] , який володіє 15/100 частин квартири, є незначною, останній продовжує створювати перешкоди у користуванні майном та не сплачує свою частку на утримання майна. Враховуючи викладене [PERSON] вважає, що спільне користування майном надалі є неможливим. Відтак посилаючись на норми ст.365 ЦК України [PERSON] просить суд постановити рішення про припинення права [PERSON] на частку у спільному майні, а саме 15/100 квартири [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня 2022 року у справі відкрито провадження. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-620 від 26.06 2023 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О., протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв`язку зі звільненням за власним бажанням судді Рибака М.А. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2023 року справу прийнято до провадження судді Фролової І.В. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначнео до розгляду по суті. Від представника [PERSON] адвоката Губаненка Ю.П. подано клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце проведення засідання повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнов проти України"). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч. ч. 1,2,3,4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 20 вересня 2019 року за Договором купівлі-продажу ННХ 244472 було придбано у спільну власність квартиру [ADDRESS] наступними фізичними особами: [PERSON] -56/100 частини квартири; [PERSON] -15/100 частин квартири; [PERSON] -15/100 частин квартири; [PERSON] -14/100 частин квартири. [PERSON] повідомляє, що з грудня 2020 року співвласником [PERSON] , який володіє 15/100 частин квартири створюються перешкоди у користуванні спільним майном. Судом встановлено, що 08.06.2021 року відповідно до Договору дарування часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] належні їм частки в квартирі [ADDRESS] . Таким чином з 08.06.2021 року [PERSON] є власником 85/100 частини квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] вважає, що спільне користування майном надалі є неможливим, оскільки [PERSON] , який володіє 15/100 частин квартири, створює перешкоди у користуванні майном та не сплачує свою частку на утримання майна У відповідності до Довідки ТОВ «Київське міське бюро технічної інфентарізації» від 12.07.2021 року за №12/07/21-15447 (про показники об`єкта нерухомого майна) в якій з посиланням на інструкцію, щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єкту нерухомого майна №55 від 18.06.2007 р. та ДБН 2.2.-15:2019 зазначено, що виділ часток співвласників в натуру суперечить вимогам законодавства та є неможливим. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних виснвоків. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 321ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із ст. 155 ЖК України, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості такого виділення, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною першою ст. 346 ЦК України визначено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Статтею 365 ЦК України встановлено порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. На підтвердження передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин Позивачем було надано докази, що частка [PERSON] яка складає 15/100 квартири [ADDRESS] є незначною, виділ її в натуру є неможливим. На підтвердження того, що припинення права власності на частку [PERSON] не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї Позивачем надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] . Згідно відомостей з реєстру [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на праві власності належать наступні об`єкти нежитлової нерухомості: -1/2 квартири137, в будинку [ADDRESS] ; -1/2 квартири [ADDRESS] ; -1/2 квартири [ADDRESS] ; - 1/1 квартири [ADDRESS] . Таким чином судом встановлено, що припинення права власності на частку [PERSON] в розмірі 15/100 в квартирі [ADDRESS] не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відповідності до постанов Верховного Суду від 07 грудня 2019 року в справі N 686/17974/17 та від 18 липня 2019 року в справі N 210/2236/15-ц зазначено, що при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині незавдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (справа EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, N 19336/04, § 166-168, рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року). Крім цього відповідно до ч.2 ст365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. У відповідності до Звіту про оцінку майна виконаного ТОВ «ВЕНС ФІН КАПІТАЛ» від 19.08.2021 року вартість 2-х кімнатної квартири, загальною площею 82,6 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] складає - 470 027,00 грн (чотириста сімдесят тисяч двадцять сім гривень). Таким чином розмір грошової компенсації вартості 15/100 частки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] визначється як - 70 504,05 (сімдесят тисяч п`ятсот чотири гривні 05 копійок) Позивачем надано оригінал квитанції про внесення грошової компенсації вартості 15/100 частки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] на депозитний рахунок суду. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 1 816 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, та на підставі ст. ст. 15, 16, 316, 317, 321, 346, 358, 359, 360, 365, ЦК України,

Outcome: approved