Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення штрафних санкцій за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.01.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 60 (надалі - договір позики). Відповідно до п. 1.1. договору позики позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 5581749,00 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становить 724902,47 дол. США, а відповідач зобов`язаний повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків. У зв`язку із неповерненням відповідачем суми позики позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу на стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики. Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2-Н-55/10 від 01.02.2010 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 6139923,90 грн., а також судових витрат в розмірі 880,00 грн. На підставі судового наказу, відкрито виконавче проваження. Проте рішення не виконано, заборгованість не сплачена. На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача пеню, інфляційні збитки та 3 відсотки річних. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.01.2022 передано за підсудністю на розгляд Печерському районному суду м. Києва. Ухвалою суду від 31.05.2021 справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку позовного (загального) провадження. Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без участі позивача та його представника. У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не подав, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Конверт з судовою повісткою, що направлявся за адресою місця реєстрації відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «Адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Ухвалою суду від 07.08.2023 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено, що 22.01.2009 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пинзеник О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 60 (надалі - договір позики). Відповідно до п. 1.1. договору позики позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 5581749,00 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становить 724902,47 дол. США, а відповідач зобов`язаний повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у визначений договором строк, без нарахування відсотків. У зв`язку із неповерненням відповідачем суми позики позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу на стягнення з відповідача заборгованості за Договором позики. Подільським районним судом м. Києва було видано судовий наказ № 2-Н-55/10 від 01.02.2010 про стягнення з відповідача на користь Позивача заборгованості за договором позики в розмірі 6139923,90 грн., а також судових витрат в розмірі 880,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі судового наказу, виданого Подільським районним судом м. Києва, було відкрито виконавче провадження та розпочато процедуру примусового виконання рішення. Проте рішення Подільського районного суду м. Києва від 01.02.2010 у справі № 2-Н-55/10 не виконано, кошти внаслідок здійснення виконавчих дій з примусового виконання рішення не стягнуто, а заборгованість відповідачем не сплачена. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання згідно із ст.ст. 11, 509 ЦК України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, відносини, що виникли між сторонами на підставі договору позики, є договірним зобов`язанням, яке згідно статей 525 та 526 ЦК України, має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 4.2. договору позики, позичальник за цим договором несе відповідальність у вигляді сплати пені в разі прострочення повернення суми позики в розмірі 1% від неповернутої суми позики за кожен день прострочення, але не більше розміру пені, встановленої чинним законодавством, якщо такі обмеження встановлено законодавством України. Згідно із статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або законом, у тому числі на випадки невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого в судовому порядку. Аналогічний правовий висновок було сформовано у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Передбачені частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних та інфляційних збитків мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Відповідно до висновку, викладеному у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16), невиконання боржником грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача пені за невиконання зобов`язання за Договором позики, відповідно до п. 4.2. Договору позики, а також на компенсацію інфляційних збитків та 3 % річних, на підставі положень ст. 525 ЦК України. Пеня, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 472078,33 грн., інфляційні збитки, які підлягають стягненню з відповідача складають 1100162,73 грн. Розрахована сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 05.01.2019 по 05.01.2022 складає 502816,18 грн. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved