Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

В квітні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», третя особа ТОВ «Доступні фінанси» про визнання зобов`язання припиненим, яким просить визнати припиненим зобов`язання за договором про надання кредиту у формі овердрафту від 11.03.2014 року № 05/ОВ/1-2014, укладеним між ПАТ «Банк перший», правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та позивачем у частині грошового зобов`язання у розмірі 4025131,27 грн., оскільки сума в розмірі 301336,04 грн. сплачена позивачем, тому вказане зобов`язання є виконаним, сума в розмірі 3723795,23 грн. списана (прощення боргу), а відтак вказане зобов`язання є припиненим. 13.04.2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою судді від 17.04.2023 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. 16.05.2023 року через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 16.06.2021 року, якою скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2021 року про заміну сторони виконавчого провадження, встановлено наявність у ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» права вимоги заборгованості, стягнутої рішенням суду, а й штрафних санкцій, до яких входять пеня, 3 % річних, інфляційні нарахування і саме це зобов`язання позивач просить визнати припиненим. Також представник відповідача зазначає про невірно обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права, оскільки він має захищати свої права в ініційованому проти ньому позові про стягнення заборгованості. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.05.2023 року позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», третя особа ТОВ «Доступні фінанси» про визнання зобов`язання припиненим залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 08.08.2023 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22.05.2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2023 року зазначену справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання. 24.10.2023 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій не визнає доводи сторони відповідача, викладені у відзиві, наполягає на задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.10.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача адвокат Рудніцький О.Л. підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Рябко С.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з міркувань, викладених у відзиві. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 15 жовтня 2020 року між ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та ТОВ «Доступні Фінанси» було укладено договір про відступлення прав вимоги № В-09-1/20, згідно умов якого сторони здійснюють заміну кредитора у зобов`язанні шляхом передання кредитором своїх прав новому кредитору за правочином відступлення права вимоги, а саме: кредитор відступає (передає) новому кредитору, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує кредитору грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору,яка визначена в п. 3.9 цього договору. Згідно п. 2.2. цього договору заборгованість боржника за кредитним договором складає 6 157 585,91 грн, в тому числі: 2 420 000 грн - сума кредиту; 13 790,68 грн - сума нарахованих відсотків за користування кредитом; 2 037 640 грн - сума нарахованої пені; 83 738,63 грн - 3 % річних від простроченої суми кредиту, 1 602 416,60 грн - інфляційні нарахування, з яких нарахована пеня, 3 % річних та інфляційні нарахування у загальній сумі 3 723 795,23 грн списані, не підлягають стягненню за будь-яких умов та відповідно не відступаються. 301 336,04 грн, які стягнуто з боржника в рамках виконання рішення суду, враховані кредитором в рахунок погашення заборгованості боржника за кредитним договором та вважаються в цій частині погашеними (сплаченими), не підлягають стягненню за будь-яких умов та відповідно не відступаються. Так, постановою Київського апеляційного суду від 16.06.2021 року встановлено, що після укладення між ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та ТОВ «Доступні Фінанси» договору про відступлення права вимоги на суму заборгованості у розмірі 2 132 454,64 грн, у ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» залишилось право вимоги до [PERSON] не лише у розмірі 301 336,04 грн, які були стягнуті в рамках виконання рішення суду, а й до заявлених банком до стягнення штрафних санкцій: 2 037 640 грн - пені; 83 738,63 грн - 3 % річних від простроченої суми кредиту,1 602 416,60 грн - інфляційних нарахувань. Тобто, у ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» наявне право вимоги до[PERSON] у загальному розмірі 4 025 131,27 грн. Отже, судовим рішенням встановлено право вимоги до [PERSON] у загальному розмірі 4 025 131,27 грн., в той час, як саме це зобов`язання позивач просить визнати припиненим. Крім того, судом в даній справі встановлено, що в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ТОВ «»Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі договору про надання кредиту у формі овердрафту від 11.03.2014 року № 05/ОВ/І-2014, який укладено між ПАТ «Банк перший», правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк», правонаступником якого є ТОВ «»Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» та [PERSON] . Предметом спору в даній справі, що розглядається у Шевченківському районному суді м Києва, є також зобов`язання за договором про надання кредиту у формі овердрафту від 11.03.2014 року № 05/ОВ/І-2014, укладений між ПАТ «Банк перший», правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» та [PERSON] у частині грошового зобов`язання у розмірі 4025131,27 грн., який позивач [PERSON] просить визнати припиненим. Якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, а в даному випадку це справа за позовом ТОВ «»Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до [PERSON] пор стягнення заборгованості, яка перебуває на розгляді у Святошинському районному суді м. Києва, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання зобов`язання припиненим. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що зобов`язання припинилось. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання зобов`язання припиненим, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення кредитної заборгованості. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Подібні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19. На підставі наведеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed