Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та просить визнати за ним право власності на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , а саме: жилої квартири [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначає, що є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , якому належала на праві власності частка приватизованої жилої квартири [ADDRESS] , загальною площею 54, 8 кв.м. Після смерті [PERSON] за заявою позивача про прийняття спадщини приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н.Д. відкрита спадкова справа №4/2017 у спадковому реєстрі №61281291 від 25.07.2017р. Позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] , однак постановою від 23.08.2018р. було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно з причини ненадання оригіналу документу, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно. Як вказує позивач, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру знаходиться у відповідача, яка є спадкоємицею за заповітом після смерті іншого співвласника квартири - [PERSON] . Відповідач отримала вже в цього нотаріуса свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] та зареєструвала це право в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно. Однак відповідач відмовляється надати позивачу оригінал свідоцтва, що унеможливлює отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] . Таким чином, видати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на квартири відповідно до діючого законодавства неможливо, тобто на теперішній час немає іншого способу, окрім звернення до суду щодо визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.03.2023р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27.11.2023р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Відповідач у підготовчі засідання та засідання з розгляду справи по суті не з`являлась. Суд не повідомлений про причини неявки відповідача. До суду письмовий відзив на позовну заяву не надходив. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] у віці 46 років, про що 19.05.2017р. складено відповідний актовий запис №8228, місце смерті Україна, Київ. Зазначене вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 19.05.2017р. З матеріалів справи вбачається, що позивач є племінником померлого [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи №4/2017, що надана на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н.Д., позивач прийняв спадщину після померлого дядька [PERSON] за правом представлення, так як його мати, рідна сестра спадкодавця, [PERSON] , померла раніше - [INFO] , шляхом подачі 25.09.2017р. заяви про прийняття спадщини за законом. Матеріали справи не містять доказів того, що із заявами про прийняття спадщини звертались інші особи щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] . За постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.08.2018р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновод Н.Д. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що залишилось після смерті його дядька [PERSON] , що складається з частки квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не надав оригінали документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло, що надана позивачем, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 18.10.2008р. №34624). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом 05.10.2017р. на частки квартири [ADDRESS] . Вказане вбачається із спадкової справи 3/2017, яка була заведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н.Д. після смерті [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 Цивільного Кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 Цивільного кодексу України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину. За матеріалами справи позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] за правом представлення, який прийняв спадщину. Інших спадкоємців немає. Разом з тим отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки відсутні оригінали документів, які б засвідчували право власності спадкодавця [PERSON] на 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач, оригінал свідоцтва про право власності на квартиру знаходиться у відповідача, яка прийняла спадщину після померлого [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаної квартири. Позивач звертався до відповідача з листом про те, щоб відповідач надала йому оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, однак його прохання залишились без реагування та відповіді. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У статті 316 цього Кодексу зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Таким чином, спадкуванню підлягає майно, яке належало спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже, враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, є спадкоємцем майна померлого за законом за правом представлення, він не має можливості оформити в установленому законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, що є перешкодою для набуття права ним власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно в нотаріуса, тому за ним, як спадкоємцем, слід визнати право власності на спадкове майно. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved