Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування арешту на майно, в обґрунтування зазначивши наступне. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частку в праві на квартиру [ADDRESS] . Співвласниками іншої частки в праві на квартиру є вони з донькою [PERSON] , по 1/3 частці кожна. З метою оформлення своїх спадкових прав після смерті чоловіка вона звернулася до Першої уманської державної нотаріальної контори. Державний нотаріус повідомила їй, що оформити свідоцтво про право на спадщину на її ім`я неможливо, оскільки на належну їм квартиру 29.02.2000 року було накладено арешт на підставі листа від 29.02.2000 прокуратури м. Умані, який до цього часу є чинним та обтяжує її майно. Для вирішення вказаного питання нотаріус рекомендувала звернутися до суду. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 03.02.2023 на квартиру [ADDRESS] накладено арешт на підставі повідомлення 905 від 29.02.2000, прокуратури м. Умань. Як їй вдалося з`ясувати, повідомлення про арешт майна 29.02.2000 було направлено до державної нотаріальної контори слідчим прокуратури м. Умані під час проведення розслідування кримінальної справи про вчинення злочину, передбаченого ст. 87 КК України (в редакції 1960 року) покійним [PERSON] . Вироком Уманського міського суду Черкаської області від 13 квітня 2000 року [PERSON] визнано винним та засуджено за ст. 87 КК України до 1 року виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків із заробітку засудженого та стягнуто з нього на користь ремонтно-експлуатаційного управління № 3 м. Умані 1148,92 грн. При постановлені вироку суд не вирішив питання щодо зняття арешту з квартири. Її покійний чоловік в семиденний термін після винесення судового рішення погасив всю заборгованість перед РЕУ та на протязі року відбув призначене покарання. Про те, що квартира у якій він мешкав до своєї смерті знаходиться під арештом ні покійній, ні будь хто з його рідних не знав. Листом від 13.01.2023 у відповідь на заяву її представника про скасування арешту з майна, перший заступник керівника Уманської окружної прокуратури повідомив про те, що питання про скасування арешту з майна не може бути вирішено прокуратурою та відноситься до компетенції суду. Таким чином, за захистом своїх інтересів вона вимушена звернутися до суду. Просить суд скасувати арешт (архівний запис), накладений на підставі повідомлення 905, 29.02.2000, прокуратури м. Умань на майно [PERSON] : квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , обтяження № 4883402, зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 27.04.2007 року реєстратором Уманською міською державною нотаріальною конторою. Ухвалою судді від 14 лютого 2023 року у справі відкрите спрощене провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Відповідачу було направлено копію ухвали судді та примірник позовної заяви рекомендованим листом. На адресу суду від представника Черкаської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено про те, що обвинувальний висновок у кримінальній справі відносно [PERSON] , відповідно до журналу вихідної кореспонденції прокуратури м. Умань, скеровано до Уманського міського суду Черкаської області в березні 2000 року. Вироком Уманського міського суду від 13.04.2000 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 87 КК України і призначено покарання у виді 1 року виправних робіт по місцю роботи з відрахуванням в дохід держави 10 % із його заробітку. Інформацією щодо причин не вирішення питання зняття арешту після судового розгляду справи Черкаська обласна прокуратура не володіє, оскільки наглядове провадження по кримінальній справі на цей час відсутнє, у зв`язку зі сплином терміну його зберігання. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Уманським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис про смерть № 905. Позивач по справі [PERSON] , 21 грудня 1973 року уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Берестівецькою сільською радою Уманського району. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 20 жовтня 1994 року, виданого Уманським відділком житлового господарства, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно вироку Уманського міського суду Черкаської області від 13 квітня 2000 року, який набрав законної сили 21.04.2000 року, [PERSON] , [INFO] , засуджено за ст. 87 КК України. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 03.02.2023 року за № 321848552, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт (архівний запис) за реєстровим № 4883402, який зареєстровано 27.04.2007 Уманською міською державною нотаріальною конторою на підставі повідомлення, 905, 29.02.2000; об`єкт обтяження: все майно; власник: [PERSON] . Уманською окружною прокуратурою на адвокатський запит на ім`я адвоката Цімохи Р.Р. направлено повідомлення № 53-23-23 від 13.01.2023 щодо скасування арешту майна, накладеного 29.02.2000, у відповідності до КПК України 1960 року у межах кримінальної справи та роз`яснено, що до компетенції прокуратури не відноситься скасування арешту з майна накладеного в межах КПК України. Прокурор лише вирішує питання щодо скасування арешту з майна у разі закриття кримінального провадження під час досудового розслідування. У вказаному випадку особу 13.04.2000 засуджено за ст. 87 КК України Уманським міськрайонним судом, який не вирішив під час прийняття вказаного рішення питання щодо скасування арешту майна, хоча це відносилося до його компетенції. У зв`язку з цим рекомендовано звернутися до Уманського міськрайонного суду. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності з\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Позивач [PERSON] разом з чоловіком та дочкою є співвласниками квартири [ADDRESS] , але після смерті чоловіка позивач у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом та має намір оформити прийняття спадщини. Успадковуючи певну спадщину, спадкоємець набуває право власності в порядку спадкування. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1258 ЦК України). Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Позивач [PERSON] просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року на майно належне її покійному чоловікові при тому, що спірна квартира перебувала не лише у його власності, а і у її власності та у власності їх дочки. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20). Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке. Спір щодо про звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. У відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача, а тому, з метою недопущення порушення права власності та спадкового права позивача на вказану квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині зняття арешту з майна задовольнити. Враховуючи наявність накладеного арешту на спільне майно, а саме на квартиру передану у власність позивачу, її покійному чоловіку та їх дочці, що створює позивачу перешкоду в частині вільного користування та розпорядження частиною свого майна та належного оформлення права на спадкове майно, а також неможливість скасування арешту в межах відповідного кримінального провадження, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлена можливості захистити своє порушене право, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов належить задовольнити. \~На підставі викладеного та

Outcome: approved