Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Кривбасводоканал» про поновлення пропущеного строку звернення до суду, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в обґрунтування якого зазначив, що з 28.10.2009 по 04.07.2022 працював слюсарем аварійно-відновлювальних робіт у КП «Кривбасводоканал». З 04.07.2022 був звільнений з займаної посади за власним бажанням. Вважає підстави його звільнення незаконними, так як заява про звільнення була ним написана під тиском керівництва підприємства, які постійно його цькували, змушували працювати не по спеціальності та на віддаленій від місця проживання дільниці. Такі дії відповідача призвели до порушення його прав і законних інтересів. Вважає, що відповідач несе відповідальність за незаконне звільнення, тому повинен виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просить суд визнати звільнення незаконним, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. З огляду на предмет та ціну позову, а також інші обставини, які підлягають врахуванню у відповідності до положень пунктів 1-8 частини 3 статті 274 Цивільного процесуального кодексу України, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлявся належним чином, його представник подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що КП «Кривбасводоканал» вважає вимоги позивача необґрунтованими та заперечує проти позовних вимог, оскільки по-перше позивач без поважних причин пропустив установлений для звернення до суду з даною позовною заявою строк, крім цього звільнення позивача з підприємства було здійснено у відповідності до вимог діючого трудового законодавства, так як останнього було звільнено за його особистим волевиявленням, на підставі особисто написаної заяви про звільнення за власним бажанням. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Спір у справі виник у зв`язку зі незаконним (на думку позивача) звільненням його з посади слюсаря аварійно-відновлювальних робіт, яку він обіймав на підприємстві відповідача. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Матеріалами справи встановлено, що 28.10.2009 [PERSON] на підставі наказу №982 від 28.10.2009 був прийнятий на роботу в КП «Кривбасводоканал» на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт водопровідних мереж 3 розряду в службу Центрально-Міського району, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача. Відповідно до наказу КП «Кривбасводоканал» від 01.11.2017 позивач був переведений на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт водопровідних мереж 4 розряду водопровідних мереж диспетчерської служби Центрально-Міського цеху. На підставі наказу КП «Кривбасводоканал» №506 від 04.07.2022 позивач був звільнений з займаної посади згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. (а.с. 13) Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності. Як роз`яснює Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді трудових справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядження) і перевіряти їх відповідність законові. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Отже, закон зобов`язує роботодавця провадити звільнення працівника у строк, про який він просить, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку. Таке звільнення вважається «за власним бажанням з поважних причин». Слід зазначити, що звільнення працівника за його бажанням чи за угодою сторін, жодних обмежень для роботодавця чинне законодавство України не передбачає. Працівник, який бажає звільнитися за власним бажанням повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням і на 14-й день (від дня прийняття працедавцем заяви на звільнення) роботодавець звільняє працівника. Як встановлено судом, позивач [PERSON] 04.07.2022 написав заяву про звільнення, тому на думку суду, відповідач повинен був розірвати трудовий договір у строк, про який просив працівник, а саме 04.07.2022. Таким чином на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України здійснено обґрунтовано та з дотриманням вимог діючого законодавства, так як позивач надав письмову заяву на звільнення, написану ним власноруч. Водночас суд не погоджується з доводами позивача про те, що керівництво підприємства змусило його написати заяву за власним бажанням, виходячи з наступного. В п. 19 Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, зі змінами та доповненнями, роз`яснено, що у справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). З матеріалів справи вбачається, що 04.70.2022 на ім`я директора КП «Кривбасводоканал» позивачем подана заява про звільнення з 04.07.2022 року за власним бажанням з виплатою компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Заява написана власноруч позивачем та погоджена з керівництвом КП «Кривбасводоканал». (а.с. 45) Даний факт позивачем не заперечується. При цьому, належних та допустимих доказів того, що у заява про звільнення була написана позивачем під тиском керівництва підприємства, які постійно його цькували, змушували працювати не по спеціальності та на віддаленій від місця проживання дільниці, матеріали справи не містять. Довідка з лікарні, на яку посилається позивач у позові, не є належним доказом, який свідчить про незаконні дії відповідача по відношенню до позивача та не підтверджує факту порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача з роботи. Таким чином, під час розгляду справи не доведено, що керівництво підприємства примусили позивача подати заяву про розірвання трудового договору. Крім цього, суд погоджується з думкою представника відповідача про відсутність в матеріалах справи доказів, які свідчать про поважність причин пропуску позивачем встановленого строку для звернення до суду з даною позовною заявою, проте, зважаючи на необґрунтованість вимог позовної заяви, відмовляє у позові саме з цієї підстави, що узгоджується з висновком, зазначеному у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі №212/9516/19. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Згідно із вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог і, як наслідок, відмовляє позивачу у задоволенні позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed