Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 139 682 грн 57 коп та понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначає, що 18.12.2020 між банком та відповідачкою було підписано заяву-пропозицію №СІК-181220/181-00, згідно якої остання прийняла пропозицію укласти кредитний договір та приєдналася до Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «КБ «АКОРДБАНК», що розміщені в мережі Інтернет на офіційному Інтернет-сайті банку, які разом із заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають договір про надання споживчого кредиту. При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На виконання умов договору банком було видано відповідачці кредитні кошти, у свою чергу остання свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 19.06.2023 утворилася вказана заборгованість. 12 вересня 2023 року відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 33 815,72 грн заборгованості по комісії та у частині стягнення 50 610,80 грн заборгованості за кредитом, що має становити 28 730, 04 грн, оскільки вважає, що позивач, встановлюючи у заяві-пропозиції щомісячну комісію, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються, тобто банк нараховував, а вона сплачувала комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за її рахунок, що є незаконним. Зазначає, що згідно розрахунку заборгованості позивача залишок непогашеної суми кредиту становить 50610,80 грн, при цьому з розрахунку комісій кредиту вбачається, що позивач зарахував 21880,76 грн (платежі за період з 11.01.2021 по 23.11.2021) на погашення щомісячної комісії, враховуючи, що позивач не мав законного права стягувати вказану комісію, платіж у розмірі 21880,76 грн, має зараховуватися на погашення кредиту, тому сума заборгованості за кредитом має становити 28730,04 грн, (50610,80 грн -заборгованість за кредитом, 21880,76 грн - незаконно стягнута комісія). Заявляє про судові витрати, які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, орієнтовно 5 000,00 грн за отриманням професійної правничої допомоги. 06 жовтня 2023 року позивач надав до суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що відповідно до заяви-пропозиції зазначено про надання відповідачці кредиту, чітко встановлений розмір процентної ставки та комісії, що повністю відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування». Своїм підписом відповідачка підтвердила факт ознайомлення з інформацією про умови кредитування. Твердження відповідачки, викладені у відзиві, є необґрунтованими та помилковими. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається, а ст.1054 ЦК України передбачає обов`язок позичальника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що 18.12.2020 між банком та відповідачкою було підписано заяву-пропозицію №СІК-181220/181-00, згідно якої остання прийняла пропозицію укласти кредитний договір та приєдналася до Правил банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «КБ «АКОРДБАНК», що розміщені в мережі Інтернет на офіційному Інтернет-сайті банку, які разом із заявою-пропозицією та Умовами споживчого кредитування складають договір про надання споживчого кредиту. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно п.2.2., 2.3. заяви-пропозиції сума споживчого кредиту - 99 958 грн на загальні споживчі цілі, строк споживчого кредиту - 48 місяців. Пунктами 2.4., 2.5. заяви-пропозиції передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 19,99 % річних, розмір щомісячної комісії - 1,99 %. Відповідно до виписки по особовому рахунку вбачається, що від імені відповідача вносились кошти на погашення кредиту відповідно до договору №СІК-181220/181-00 від 18.12.2020. Зазначені вище обставини та письмові докази в достатній мірі свідчать про факт виконання банком своїх зобов`язань за кредитним договором, видачі відповідачці та отримання останньою кредиту в розмірі 99 958 грн. Згідно заяви-пропозиції №СІК-181220/181-00 від 18.12.2020 та Додатку №1 до неї вбачається, що відповідачка своїм підписом засвідчила ознайомлення її з умовами кредитування, зокрема: розміром процентної ставки за користування кредитними коштами, встановленим у фіксованому розмірі - 18,99% річних. З наданого до позову розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку вбачається, що відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 19.06.2023 утворилася заборгованість у сумі 139 682 грн 57 коп., що складається із простроченої заборгованості по кредиту - 33 246,19 грн, простроченої заборгованості по процентам - 21 496,85 грн, простроченої заборгованості за комісією - 33 815,72 грн, строкова сума заборгованості по кредиту - 50 610,80 грн, строкова сума заборгованості по процентам - 513,01 грн. 07.07.2023 банком було направлено відповідачу досудову вимоги про погашення заборгованості по кредиту, яка залишилась без реагування. За вказаних обставин, оскільки відповідачка допустила порушення умов договору, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість по кредиту, позивач у відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України набув право вимагати дострокового повернення залишку кредиту та сплати процентів. Щодо заявлених вимог про стягнення заборгованості за комісією в сумі 33 815,72 грн, суд враховує наступне. Положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема, справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення, тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням - близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10). Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією з яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п.29 постанови у справі №363/1834/17). Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (п. 31.29 постанови у справі №496/3134/19). Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 постанови у справі №496/3134/19). Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (п. 33.5 постанови у справі №496/3134/19). Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, з яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу. Встановлюючи у заяві-пропозиції №СІК-181220/181-00 від 18.12.2020 щомісячну комісію в розмірі 1,99%, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, не вказано про це і у позовній заяві. Фактично позивач нараховував (протилежного не доведено), а відповідачка сплачувала комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, а також постанови Верховного Суду у справі №357/9562/15-ц (провадження 61-20825св18) від 16.05.2018. Таким чином, відповідні умови договору про надання споживчого кредиту щодо сплати комісії не відповідають вимогам закону та відповідно до ст.215 ЦК України та ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемними, а позовні вимоги в частині стягнення комісії безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Судом також встановлено, що з 11.01.2021 по 23.11.2021 відповідачка сплатила кошти на погашення щомісячної комісії в сумі 21 880,76 грн, тому необхідно зарахувати сплачену відповідачкою суму в рахунок погашення заборгованості кредиту за вказаним кредитним договором, тому сума заборгованості за кредитом становить 28 730,04 грн (50610,80 грн-21880,76 грн), що, на думку суду, буде повністю відповідати передбаченим ч.2 ст.2 ЦПК України завданням справедливого розгляду справи та основним засадам судочинства. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача 83986,09 грн, з яких заборгованість по кредиту - 33 246,19 грн, прострочена заборгованість по процентам - 21 496,85 грн, строкова сума заборгованості по кредиту - 28 730,04 грн, строкова сума заборгованості по процентам - 513,01 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 139 682,57 грн, судом стягнуто 83986,09 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 60% (83986,09 х 100 : 139 682,57 =60%), що є підставою для стягнення на користь позивача з відповідачки 1610,40 грн 73 коп. судового збору (2684 х 60:100 =1610,40).

Outcome: partial