Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування 2/3 часток квартири [ADDRESS] , укладений 28 листопада 2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 28 листопада 2018 року між [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] було укладено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] подарували у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач є кредитором відповідача [PERSON] за договорами позики грошових коштів в сумі 3\~087 990,61 грн., а тому внаслідок укладення Договору дарування, було порушено його право на задоволення грошових вимог за рахунок відчуженого майна. Стверджує, що оспорюваний договір є фіктивним та таким, що порушує його законні права, оскільки дії сторін під час його укладення направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з поручителя грошових коштів, що є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Представник відповідача подав до суду відзив та заперечення на позов, у яких позовні вимоги заперечив повністю. Зазначив, що укладаючи оспорюваний позивачем договір, відповідачі діяли у відповідності до норм цивільного законодавства України, реалізовуючи власну волю та права, з дотриманням договірних зобов`язань, які, у свою чергу, призвели до реальної зміни права власності з відповідною державною реєстрацією, підстав визнавати такий договір недійсними з наведених у даному позові мотивів немає. Просив відмовити у задоволенні позову. Приватний нотаріус подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Також подала пояснення на позовну заяву, відповідно до яких посвідчений договір дарування від 28 листопада 2018 року відповідає вимогам законодавства. Суд постановив провести розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у матеріалах справи документів. Позивач подав до суду відповідь на відзив. Зазначив, що доводи відповідача є неправдивими та не ґрунтуються на матеріалах справи. 11 червня 2020 року судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду 11 червня 2020 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,9 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1706069446101, яке належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), шляхом заборони на її відчуження. Застосовано зустрічне забезпечення позову шляхом зобов`язання позивача [PERSON] протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову внести на депозитний рахунок Франківського районного суду м. Львова грошові кошти у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень, про що протягом трьох днів повідомити суд шляхом надання відповідних документів. 15 червня 2022 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в ході розгляду справи позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив позов. Відповідачі заперечили позов. Приватний нотаріус подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Cуд, оцінивши наявні по справі докази, заслухавши доводи учасників процесу, дійшов таких висновків. Суд встановив,\~що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 березня 2020 року, у справі №465/3382/19, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договорами позики з розмірі 3 08 7990 грн. 61 коп.,з яких: 2\~737 413 гривень - сума основного боргу, 25807 гривень компенсація за користування чужими коштами, 102547 гривень 41 копійку - 3% річних та 324771 гривень 61 коп. - інфляційні втрати та судовий збір з розгляду справи у розмірі 9605 гривень. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання 07 травня 2020 року. В ході виконання судового рішення Франківського районного суду в справі №465/3382/19 від 24 березня 2020 року встановлено, що [PERSON] не володіє нерухомим майном. 28 листопада 2018 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] , уклали між собою договір про визначення часток, згідно з яким домовились визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру наступним чином: [PERSON] 1/3 частка квартири; [PERSON] 1/3 частка квартири; [PERSON] 1/3 частка квартири. 28 листопада 2018 року між [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] було укладено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] подарували у власність [PERSON] 2/3 часток квартири [ADDRESS] . Як вбачається з даного Договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. та зареєстровано в реєстрі за №7224, [PERSON] та [PERSON] - Дарувальники подарували на користь [PERSON] - Обдаровуваної, безоплатно у власність, а Обдаровувана прийняла у дарунок 2/3 дві третіх) частки квартири [ADDRESS] , (надалі «Частки квартири») (по 1/3 частки квартири, яка належала кожному дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] ). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності нерухоме майно на [PERSON] не зареєстрованого нерухомого майна. Також, не міститься інформації про те, що останній володів таким майном в минулому. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.03.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його сином. Квартиру свідок отримав у 1993 році, там зробили ремонт. У 2006 році у квартирі зробили капітальний ремонт. До того часу син проживав з ним і дружиною [PERSON] . Син ( [PERSON] ) завжди хотів подарувати квартиру матері, що і зробили. Договір дарування та переоформлення квартири зробили після того як він (свідок) дізнався, що захворів. До оформлення квартири на [PERSON] плати за комунальні послуги він (свідок), після оформлення послуги оплачувала вона ( [PERSON] ). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою сім`ї [PERSON] . [PERSON] давно не поживає разом з батьками. [PERSON] бачила дуже давно. Свідок [PERSON] в судовому засідання показав, що є сусідом [PERSON] . Бачив сина відповідачів [PERSON] близько 9-ти років назад. За приписами ЦК України, зокрема ст. 16 цього Кодексу, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину фіктивним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша\~статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша\~статті 722 ЦК України). Під час розгляду справи Верховний Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України). У даній справі встановлено, що укладаючи оспорюваний договір дарування від 28 листопада 2018 року, відповідач [PERSON] був обізнаний про наявність у нього боргових зобов`язань про повернення коштів в сумі 102\~400 доларів США та 299\~706 грн., що зокрема стверджується розписками про отримання коштів від 24.10.2017, 14.11.2017, 08.12.2017, 09.01.2018, 10.01.2018, 28.02.2018, 26.03.2018, 29.05.2018 та рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 березня 2020 року, у справі №465/3382/19 про стягнення з відповідача боргу, матеріалами виконавчого провадження, з виконання виконавчого листа про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики. Окрім цього, оспорюваний договір відповідач [PERSON] уклав 28.11.2018, одразу ж після скасування державним виконавцем арешту майна боржника [PERSON] в межах виконавчого провадження №54998645 на виконання виконавчого листа №465/369/16-ц від 14.09.2017 (постанова державного виконавця від 28.11.2018). З цього слідує, що [PERSON] усвідомлював негативні наслідки для себе у випадку та мав намір всупереч інтересам кредитора [PERSON] уникнути цих наслідків. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить\~ЦК України,\~суд враховує,\~що:\~відповідач [PERSON] \~відчужив майно\~після отримання\~від позивача\~в борг\~великої суми\~грошових коштів;\~майно відчужене\~на підставі\~безвідплатного договору;\~майно відчужене\~на користь\~близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення виконання зобов`язань про повернення коштів. Суд вважає, що укладення відповідачем [PERSON] договору дарування майна зі своїм родичем відбулась, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, що доведено в судовому засіданні належними доказами. Разом з цим не встановлено таких обставин щодо укладання договору дарування зі сторони відповідача [PERSON] . Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Таким чином, оскільки наявні обставини, які доводять обґрунтованість заявлених вимог, суд дійшов висновку, що позов в частині визнання недійсним договору дарування\~1/3\~частки квартири,\~яка належала\~ [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Між тим вимога щодо визнання недійсним вказаного договору в частині дарування 1/3 частки квартири, яка належала [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки фактів щодо фраудаторності та фіктивності оспорюваного в цій частині правочину судом не встановлено. Відповідно до\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.

Outcome: partial