Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №25459-12/2021 на суму 14750 грн. та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 25459-12/2021 від 29 грудня 2021 року, відповідно до умов якого фінансова установа надала позичальнику кредит на суму 5000 грн. ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач невиконуючи умови договору, внаслідок чого за вказаним договором, має заборгованість у розмірі 14750 грн., з яких 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 9750 грн. - сума заборгованості за відсотками. 13 січня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з Повернення Боргів» укладено договір факторингу №13012023, відповідно до якого, ТОВ «ФК «Інвеструм» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за вказаним договором. Ухвалою судді від 19 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи з викликом сторін. Представник позивача ТОВ «ФК ЄАПБ» у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за відсутності представника, підтримав позов та просив задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві та відповіді відповідача на позов, про що надав письмову заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив справу розглянути без його участі, про що подав заяву до суду, скористався своїм правом для подання відзиву на позов, в якому зазначив, що частково визнає позов та просить стягнути з нього на користь позивача 5000 грн. суму заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) та 3750 грн. - суму заборгованості за відсотками згідно графіку розрахунків за кредитом, в іншій частині позовних вимог просив відмовити у їх задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 29 грудня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 25459-12/2021, відповідно до умов якого фінансова установа надала позичальнику кредит на суму 5000 грн. ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі щляхом надання відповідачу кредиту у розмірі, встановленому договором. Відповідач невиконуючи умови договору, внаслідок чого за вказаним договором, має заборгованість у розмірі 14750 грн., з яких 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 9750 грн. - сума заборгованості за відсотками. 13 січня 2023 року між ТОВ «Фінансва компанія «Інвеструм» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська Агенція з Повернення Боргів» укладено договір факторингу №13012023, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвеструм» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за вказаним договором. У відповідності до частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Стаття 526 ЦК України регламентує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Встановлено, що позивачем належно виконано умови договору, видано відповідачу [PERSON] грошові кошти, обумовлені в договорі. Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до вимог ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів. Частиною першою статті 1077 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Судом встановлено, що відповідачем не сплачувалися сума кредиту та відсотки за користування кредитами, право вимоги за якими перейшло до позивача на підставі договору факторингу. Таким чином, відповідачем були порушені умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договорами платежів, що призвело до невиконання взятих на себе зобов`язань. Зважаючи на невиконання Відповідачем зобов`язання, стосовно умов повернення кредиту, Позивач вправі вимагати стягнення з Відповідача заборгованості по кредиту, заборгованості за відсотками. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за кредитними договорами, суд зазначає наступне. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За Договором про надання фінансового кредиту № 25459-12/2021 від 29 грудня 2021 року позивач просить суд, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками в розмірі 9750,00 грн. Разом з тим, зі змісту вказаного договору судом встановлено, що позивач отримав кредитні кошти в розмірі 5000,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків в розмірі - 2,5 % на добу. Тому, за підрахунками суду, відсотки за вказаним договором становлять 3750,00 грн. (5000 грн.х2,5% добових х30 днів). За таких обставин, суд дійшов висновку, що за Договором про надання фінансового кредиту № 25459-12/20201 від 29 грудня 2021 року з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за відсотками в розмірі 3750,00 грн., розмір яких був чітко визначений сторонами первісного договору. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони та їх представники посилалися як на підставу своїх вимог, тверджень та заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову. Позивач не подав суду належні і допустимі докази на підтвердження позову у повному обсязі. Відповідач не подав суду належні і допустимі докази на спростування позову у повному обсязі. Позивач не ставив вимоги до відповідача про стягнення відсотків за користування кредитом та компенсації внаслідок інфляції по закінченню строку дії договору у порядку визначеного ст. 625 ЦК України. Тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання фінансового кредиту у розмірі 8750 грн., з яких 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 3750 грн. - сума заборгованості за відсотками. Згідно з п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2684,00 грн., а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1583,56 грн. (2684 грн. х ((5000 грн.+3750грн.) : (5000 грн. + 9750 грн.). Звідси слід відмовити позивачу у задоволенні позову в частині вимог до відповідача про стягнення боргу за відсотками у розмірі 6 тис. грн. (9750 грн. - 3750 грн.) та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1100,44 грн. (2684 грн. - 1583,56 грн.). Сторони у справі не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: partial