Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

23 жовтня 2023 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною вимогою щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно його синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з відповідачем [PERSON] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19 січня 2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2021 року по справі 212/1086/21 шлюб було розірвано. Від шлюбу мають двох синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дітей. Шлюбні стосунки з [PERSON] фактично припинилися ще в 2012 році з тої причини, що з`явилися суттєві розбіжності в характерах, протиріччя в поглядах на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння в тому числі і щодо виховання дітей. З того часу почали проживати окремо, вона разом з дітьми переїхала за адресою [ADDRESS] де мешкала до листопада 2021 року. З часу переїзду Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Жодного разу за даною адресою дітей не відвідував. З листопада 2021 року разом з дітьми переїхала за адресою: [ADDRESS] де мешкають разом з новим її чоловіком [PERSON] . Діти навчаються в Криворізькій гімназії № 126 та батько жодного разу за весь час навчання, гімназію не відвідував не брав участі в батьківських зборах, навчанням дітей не цікавився. Постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.09.2023 року Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Та це не змінило відношення Відповідача, щодо виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей На підставі зазначеного позивача просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно його синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Ухвалою суду від 24.10.2023 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Представник позивача Адвокат Кузьменко М.В. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги за обставинами, що викладені у позові та враховуючи визнання Відповідачем позовних вимог. Просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду нотаріально засвідчену заяву, якою позовні вимоги визнав повністю та підтверджує викладені в ній обставини, наслідки позбавлення його батьківських прав йому відомі, розгляд справи просить проводити за його відсутності, дана заява посвідчена приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Ткаченко Л.Б., зареєстрованою в реєстрі за №1236. Представник третьої особи ОРГАН ОПІКИ ТА ПІКЛУВАННЯ ВИКОНКОМУ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ РАДИ в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином заяв до суду не надавали. Відповідно до ч. 6 статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно ч. 4 статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206, цього Кодексу. Куруючись положеннями статті 206 ЦПК України, а саме визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. В силу ч. ч. 1, 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Встановлені обставини, втому числі встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідач своєю заявою підтвердив викладені в позовній заяві обставини справи, а тому в силу частини 1 статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Таким чином суд вважає доведеними викладені обставини, які також підтверджуються наявними доказами, що позивач з відповідачем [PERSON] , перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19 січня 2008 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 березня 2021 року по справі 212/1086/21 шлюб було розірвано. Від шлюбу мають двох синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дітей. Шлюбні стосунки з [PERSON] фактично припинилися ще в 2012 році з тої причини, що з`явилися суттєві розбіжності в характерах, протиріччя в поглядах на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння в тому числі і щодо виховання дітей. З того часу почали проживати окремо, вона разом з дітьми переїхала за адресою [ADDRESS] де мешкала до листопада 2021 року. З часу переїзду Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Жодного разу за даною адресою дітей не відвідував. З листопада 2021 року разом з дітьми переїхала за адресою: [ADDRESS] де мешкають разом з новим її чоловіком [PERSON] . Діти навчаються в Криворізькій гімназії № 126 та батько жодного разу за весь час навчання, гімназію не відвідував не брав участі в батьківських зборах, навчанням дітей не цікавився. Постановою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.09.2023 року Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 184 КУпАП за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей. Та це не змінило відношення Відповідача, щодо виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей. В наслідок чого факт ухилення Відповідача від виконання своїх обов`язків також встановлено інших рішенням суду, що набрало законної сили. Виходячи з положень частини першої статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3 цієї статті передбачено, що батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 Сімейного кодексу України. Згідно до цієї статті мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 165 Сімейного кодексу України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що достатньо доказів про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання малолітньої дитини, її свідоме нехтування своїми обов`язками як матері, її небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до частини 3 статті 166 Сімейного кодексу України», при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Суд зазначає, що представник позивача суду пояснив, що позивачка самостійно утримує дітей та не бажає отримати гроші від відповідача.

Outcome: approved