Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та зміну способу стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що починаючи з 09.12.2016 року він з [PERSON] перебував у цивільному шлюбі, який було зареєстровано у Миргородському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис 352. Від шлюбу [INFO] народилась дочка [PERSON] . 11.01.2020 р. на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюб був розірваний. Рішенням Виконавчого Комітету Миргородської міської ради Полтавської ради від 15.09.2020 р. № 272 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за його місцем проживання. 11 червня 2021 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з [PERSON] на його користь стягуються аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх її видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначив, що відповідачка з моменту розірвання шлюбу і по теперішній час не проявляла жодного інтересу до дитини, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться її життям, станом здоров`я, розвитком. Зав`язків ні з ним ні з дитиною не підтримує. 07 липня 2023 року начальником відділу служби у справах дітей Ревенчук С.К було зроблено акт обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] ., відповідно до якого зазначено, що на момент обстеження родина перебувала вдома. Оселя світла має чистий та охайний вигляд. Для дитини створені всі необхідні умови для життя та розвитку. Виділено зону для гри та відпочинку. Батько відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Дитина знаходиться на обліку КНП «Миргородський міський центр первинної медико - санітарної допомоги» за адресою: 37600, Полтавська обл., м. Миргород вул. Старосвітська, 22/5. Відповідно до листа від 19.07.2023 р. № 267, з дитиною, [PERSON] , [INFO] , укладена декларація про вибір лікаря. Спостерігається у лікаря - педіатра Добряк С.М. Щеплення та профілактичні огляди проводяться згідно плану. На диспансерному обліку дитина [PERSON] не перебуває. На прийом до лікаря - педіатра приводить батько, [PERSON] , який виконує всі призначення та рекомендації. За весь період перебування [PERSON] в закладі дошкільної освіти N° 11 «Теремок» з 27.03.2019 р. постійно приводить та забирає дитину з дитячого садка батько, [PERSON] . Приймає участь в батьківських зборах та спілкується з вихователями, відвідує усі свята та заходи. Оплата за харчування дитини батьком здійснюється своєчасно та в повному обсязі. Щодо позовних вимог про зміну способу стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки зазначив, що відповідач є працездатною і здоровою особою і зобов`язана надавати допомогу для своєї малолітньої дочки. Вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Ухвалою судді від 02 серпня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 10.10.2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника відповідача адвоката Янка О.О. надійшов відзив в якому він вважає позовну заяву необґрунтованою та належним чином не мотивовану. Вказав, що [PERSON] виявляла та виявляє бажання у спілкуванні з дочкою ,однак позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною. В порушення ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено чому необхідно змінити спосіб стягнення аліментів ( з частки на тверду грошову форму) та відповідно збільшити їх розмір до 5000,00 грн. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів зміни та покращення матеріального стану [PERSON] з часу встановлення їй аліментних зобов`язань, а також інформації про щомісячні доходи як платника аліментів, так і одержувача аліментів, та зміни їх сімейного стану. Не вказано, чому стягнутий розмір аліментів на даний час є недостатнім для забезпечення гармонійного розвитку доньки, та які потреби у розвитку, навчання та виховання доньки збільшились. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог та вирішити питання про стягнення на користь [PERSON] судових витрат. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що з [PERSON] мають спільну дочку [PERSON] . Після розірвання шлюбу у 2020 році відповідач перестала цікавиться дитиною і вже два з половиною роки її не бачила, раз в пів року спілкувалася з ним по вайберу, потребами дитини не цікавилася. Представник позивача адвокат Ковердяєва Л.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила їх задовольнити. Зазначила, що між сторонами було розірвано шлюб 11.01.2020 року, дитина залишилася проживати з батьком. Дочці позивача [PERSON] виповнилося 6 років, вона ходить до 1-го класу. Свою маму не пам`ятає. Оскільки відповідач фактично не виконує свої батьківські обов`язки з моменту досягнення дитиною 2,5 років, вважала за доцільне застосувати до відповідача крайній захід впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі, суду пояснила, що у 2020 році шлюб з [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу вона поїхала до Харкова, дитина залишилася проживати з батьком і з того часу вона не мала доступу до своєї дитини, оскільки у позивача завжди були відмовки. Після розлучення не мала роботи, грошей, щоб утримувати дитину, почався карантин, проблеми з працевлаштуванням, розуміла, що дитині з батьком буде краще, оскільки його сім`я могла допомогти. В квітні 2022 року вона виїхала за кордон. Зазначила що постійно цікавиться життям своєї дочки, регулярно сплачує аліменти, а по можливості і додаткові кошти, останній раз надіслала 1 вересня 2023 року, бо дитина пішла в 1-й клас, але їх повернув відповідач. Пояснила, що відповідач ніколи не казав їй, що коштів які вона надсилає не вистачає. Зазначила що має бажання бачити і спілкуватися з дитиною, а при потребі, і забрати її. Представник відповідача - адвокат Янко О.О., вважав позов не вмотивованим і нічим не підтвердженим. З переписки по телефону, яка була надана стороною відповідача видно, що позивач по справі [PERSON] находив відмовки, щоб не давати спілкуватися з дитиною. [PERSON] аліменти сплачує. 01.09.2023 року [PERSON] направила додаткові кошти на дитину, бо остання пішла до першого класу, але позивач їх повернув. Вказав, що стороною позивача не обґрунтовано, що тих коштів, які сплачує [PERSON] , не вистачає на утримання дитини. Також позивач не надав довідку про свої доходи. Його довірителька намагається спілкуватися з дитиною, цікавиться її життям, в позові просив відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює вихователькою дитячого садочка, який відвідувала [PERSON] , суду пояснила, що дитина [PERSON] відвідувала дитячий садочок з 2020 по 2023 роки. До садочка водив її батько, іноді забирала нова дружина [PERSON] . Мати [PERSON] за три роки вона жодного разу не бачила. Від [PERSON] вона дізналася, що з матір`ю [PERSON] вони розведені, оскільки уточнювали у батька чи має право мати забирати дитину. В молодшій групі [PERSON] говорила, що в неї є мати, ім`я не називала. Дитина активна, весела. Свідок [PERSON] , яка є цивільною дружиною [PERSON] , суду пояснила, що з [PERSON] вони разом проживають з 27.06.2021 року, а знайомі раніше, за цей час жодного разу [PERSON] вона не бачила. Повідомила, що їй відомо, що [PERSON] писала [PERSON] десь один раз на три місяці. Подарунків від [PERSON] для дитини не було, аліменти вона платить. Свідок [PERSON] , яка є мачухою позивача, суду пояснила, шо [PERSON] , коли [PERSON] пішла і кинула дитину, замінив [PERSON] і папу і маму. Вони з чоловіком допомагають [PERSON] виховувати [PERSON] , забирають її до себе на вихідні, також допомагають грошима і продуктами. За весь цей час вона особисто не чула, щоб [PERSON] дзвонила [PERSON] . Вважає, що [PERSON] виїхала за кордон рятуючи своє життя, а також для влаштування особистого життя. Два роки потому у [PERSON] з`явилася нова дружина , яку дитина любить і називає мама [PERSON] . [PERSON] жодного разу [PERSON] не телефонувала, хоча у дитини є особистий телефон. Умови проживання у дитині хороші, вона забезпечена всім необхідним. Зазначила, що не чинили перешкод у спілкуванні [PERSON] з дитиною, що [PERSON] сама не шукала цього спілкування. На даний час [PERSON] знає, що в неї є мама, але про неї не згадує. Свідок [PERSON] , який є батьком позивача, суду пояснив, що [PERSON] є його онукою. [PERSON] з дитиною довгий час не спілкувалася, почала цікавитися коли розпочалися судові засідання, маму дитина не бачила з 4-х років. Коли є можливість з дружиною вони забирають [PERSON] на вихідні до себе. [PERSON] про маму знає, питала чому мама не приїжджає і чому в неї дві мами , одна любить, а інша - ні. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько( -ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 09 грудня 2016 року по 11 січня 2020 року (а.с.16-17). Від шлюбу мають спільну дитину - дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Згідно рішення виконкому Миргородської міської ради від 15.09.2020 № 272 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за його місцем проживання (а.с.14). Згідно копії акту підтвердження фактичного місця проживання особи (осіб) від 05.07.2023 року встановлено, що [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживають в [ADDRESS] (а.с.12). Згідно акту обстеження умов проживання від 07.07.2023 року встановлено, що в будинку [ADDRESS] , де проживає родина [PERSON] , створені всі умови для життя та розвитку дитини, батько відповідально ставиться до виховання та навчання дитини (а.с. 11). Згідно копії довідки КНП «Миргородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 19.07.2023 №267 зазначено, що з дитиною [PERSON] , [INFO] заключена декларація про вибір лікаря, щеплення та профілактичні огляди проводяться згідно плану, на диспансерному обліку дитина не перебуває, на прийом до лікаря-педіатра приводить батько [PERSON] , який виконує всі призначення та рекомендації (а.с.13). Згідно копії довідки виданої закладом дошкільної освіти № 11 «Теремок» від 06.07.2023 № 93 встановлено, що за весь час перебування [PERSON] в закладі дошкільної освіти № 11 «Теремок» з 27 березня 2019 року [PERSON] постійно приводить і забирає дитину з дитячого садка, приймає участь в батьківських зборах та спілкується з вихователями, відвідує усі свята та заходи (а.с.15). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав та результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Отже, Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13, у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі № 486/466/18 та у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 545/3115/19. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Згідно ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів. Особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Посилання позивача на те, що відповідач є працездатною та здоровою особою і зобов`язана надавати матеріальну допомогу не є визначеними законом підставами для збільшення розміру аліментів. Ураховуючи наведене, а також те, що позивачем не зазначено обставин, що можуть бути підставою для зміни розміру аліментів та не подано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Що стосується вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.2 і 5 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. А частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Схожі за своєю суттю принципи закріплені у пунктах 6-7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Пунктом 18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголошено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до позиції Верховного Суду, сформованої у справах №757/2025/19 від 06.05.2020 року, №464/6203/14-ц від 30.06.2021 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Частинами 4 та 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 цієї статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав. Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області надав висновок про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав складений 05.09.2023 року в якому зазначив, що на засіданні комісії [PERSON] просив підтримати позовні вимоги та надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Зі слів [PERSON] відповідачка не проявляє жодного інтересу до дитини, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться її життям та здоров`ям, фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Служба у справа дітей зв`язалася з [PERSON] , яка в телефонному режимі повідомила, що наразі вона перебуває в Ірландії, останні кілька місяців сплачує аліменти і бажає брати участь в житті дитини, заперечувала проти позбавлення батьківських прав. Вважали не доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.74). Суд відхиляє посилання представника позивача на Постанову Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №520/8264/19 в якій зроблено висновок, що поведінка особи, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дитини, свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні ст. 164 СК України і може бути підставою для позбавлення цієї особи батьківських прав щодо дитини, оскільки вказана Постанова була прийнята за інших фактичних обставин. В даному випадку, на думку суду, матеріали справи не містять висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , також не містять відомостей про застосування до [PERSON] заходів попередження та впливу про необхідність змінити ставлення до дитини. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своєї дочки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Крім того, з наданих представником відповідача скріншотів з переписки сторін, не вбачається, що відповідач не бажає спілкуватись з дочкою. Крім того, згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 30.09.2023 року [PERSON] не має заборгованості по сплаті аліментів. (а.с.85). Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні, а у разі позбавлення батьківських прав відповідача буде здійснене розірвання сімейних зв`язків, що означатиме позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. З урахуванням встановлених судом обставин справи, поведінки обох батьків, між якими існує особистісний конфлікт, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з обома батьками та збереження зв`язків із сім`єю, суд вважає відсутніми підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав. Розірвання сімейних зв`язків можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволені позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити. При цьому суд враховує бажання відповідачки спілкуватися із дочкою, брати участь у її вихованні, а тому суд вважає необхідним в інтересах [PERSON] надати можливість матері та дочці налагодити їх родинні стосунки. Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ураховуючи вищевикладене суд вважає, що пред`явлений до відповідача позов в частині позбавлення батьківських прав, з вищевказаних підстав, також не підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 7, 19, 150, 164, 182 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79- 81, 141, 258, 259, 264, 268, ЦПК України, суд

Outcome: dismissed