Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`ю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позов мотивований тим, що сторони познайомилися у 2011 році коли навчалися у Вінницькому гуманітарно-педагогічному коледжі та згодом почали зустрічатися. Також у 2011 році вони оголосили родині про заручини, та через декілька місяців відповідач запропонував позивачці проживати разом, на що вона погодилася. З 28.08.2012 року вони почали проживати разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут. Шлюб планували зареєструвати згодом, після того як зароблять кошти на купівлю квартири та на весілля. Оскільки на той час вони не мали власного житла, вони спільно орендували квартиру для проживання, та спільно працювали. Усі витрати, які у них виникали - оренда житла, оплата комунальних послуг, витрати на харчування, купівля одягу, подорожі вони завжди сплачували за рахунок спільного сімейного бюджету. Крім того, між сторонами та їхніми батьками були теплі відносини, вони разом святкували спільні свята, всі родичі спраймали їх як подружжя, бо майже 10 років вони жили разом однією сім`єю. Оскільки позивачка та відповідач бажали придбати спільну квартиру і розуміли, що їх доходи в Україні є замалими для такої вартісної покупки, ними було прийнято рішення їхати на заробітки в Польшу. У листопаді 2016 року першим поїхав відповідач, а згодом, у лютому 2017 і позивачка. У Польщі сторони також орендували квартиру та працювали. За цей період вони жили скромно, оскільки намагалися заощадити кошти та відкласти їх на придбання квартири у Вінниці. Обов`язки по господарству між ними розприділялися так само як і в Україні. На підтвердження серйозності їхніх стосунків відповідач у 2018 році подарував позивачці каблучку. Приблизно через 3 роки сумісної спільної праці в Польщі сторони майже назбирали грошей на придбання квартири. Пошуком квартири займалася мати позивачки - [PERSON] та мати відповідача - [PERSON] , та коли квартиру було знайдено сторони приїхали до м.Вінниці для її купівлі, при цьому частину грошей для купівлі квартири їм подарували батьки. 06.08.2019 року відповідач уклав Договір про участь у Фонді фінансування будівництва, та у березні 2021 року батьки сторін прийняли об`єкт будівництва та отримали ключі від квартири. При цьому у сімейному колі було вирішено, що квартира буде оформлена на відповідача, як чоловіка, оскільки за 10 років спільного життя у позивачки не було сумнівів щодо порядності свого чоловіка, тому не заперечила проти оформлення документів на ім`я відповідача. Таким чином, 04.03.2021 року правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] були оформленні на відповідача по справі. Після придбання квартири сторони продовжили проживати та працювати в Польщі, оскільки потрібно було заробити гроші на ремонт квартири. Однак, в березні 2022 року сторони посварилися та припинили відносини. Позивач забрала свої речі та пішла від відповідача. Коли стало остаточно зрозуміло, що їхня сім`я розпалася, позивачка просила відповідача поділити між ними спільно придбану квартиру, позивачка пропонувала продати квартиру та поділити між ними кошти. Спочатку відповідач погоджувався на такі умови, однак згодом змінив свою позицію та повідомив, що питання продажу квартири буде вирішуватися після закінчення війни. Таку поведінку відповідача позивачка розцінює як ухилення від поділу майна та небажання його ділити взагалі. Вище викладене і стало підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2012 року до березня 2022 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 18.2 кв.м., спільною сумісною власністю [PERSON] , та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 18.2 кв.м. Стягнути з відповідача судові витрати. Крім того, позивачка просила суд накласти арешт на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 18.2 кв.м. Ухвалою суду від 03.04.2023 року вищевказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою запропоновано відповідачу надати суду відзив на позов та докази у строк, встановлений судом. Крім того, Ухвалою суду від 03.04.2023 року вжито заходів для забезпечення позову шляхом накладення арешту на на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 18.2 кв.м. Ухвалою суду від 05.10.2023 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися. Від представника позивачки [PERSON] на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги представник підтримав у повному обсязі просив суд судові витрати залишити за позивачкою. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання також не з`явилися. На адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі, та просив суд провести розгляд справи у його відсутність, оскільки він перебуває за кордоном. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , дата державної реєтрації: 04.03.2021 року (а.с.18). Відповідно до Висновку про вартість нерухомого майна, вартість однокімнатної квартири загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., що розташована на 10 поверсі за адресою: [ADDRESS] складає 985 750,00 грн (а.с.19-23). Суд звертає увагу, що позивачкою надано ряд доказів, серез них: документи польською мовою, трудова книжка [PERSON] , диплом [PERSON] , медична книжка [PERSON] , екзаменаційна картка водія, однак, вказані докази не стосуються предмету позову, тому суд не приймає їх до уваги (а.с.25-44). Крім того, у зв`язку з визнанням відповідачем позову, суд не досліджував наданий позивачкою диск з файлами (а.с.45). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Суд встановив, що сторони по справі спільно проживали, вели спільний побут, їх об`єднували спільні права та обов`яки з серпня 2012 року по березень 2022 року, про що вказала у позові позивачка, а відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно із ч. 2 і ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення ст. 74 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач із відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2012 року по березень 2022 року В період спільного проживання, 04.03.2021 року за відповідачем по справі була зареєстрована квартира [ADDRESS] . Судом встановлено, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, сторони працювали, одержували доходи, які об`єднували для ведення спільного господарства та набуття майна, зокрема нерухомого, мали спільний бюджет та спільні витрати, спільно вели господарство, купували необхідні у побуті речі, продукти харчування та спільно ними користувалися, допомагали один одному, що притаманно чоловікові та дружині. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у ст. 3 СК України. В ході розгляду справи судом встановлено, що між сторонами в період з серпня 2012 року по березень 2022 року склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Отже, факт проживання [PERSON] та [PERSON] знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, судом встановлено набуття в період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу спірної квартири. У відповідності до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом прийнято до уваги, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Також, ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Належних та допустимих доказів того, що спірне майно було набуте відповідачем за час проживання однією сім`єю із позивачкою без реєстрації шлюбу за кошти, що належали йому особисто, суду не надано. Крім того, суд враховує позицію відповідача про визнання позовних вимог у повному обсязі. Судом встановлено, що спірне майно набуте сторонами з метою спільного користування, за кошти, що належали їм на праві спільної сумісної власності, а також внаслідок спільної праці (спільних та індивідуальних трудових зусиль) . Враховуючи встановлені в ході розгляду вищенаведені обставини, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що частки позивачки і відповідача у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності, є рівними - по . Таким чином, враховуючи вищезазначене, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін підлягає поділу. Дослідивши письмові докази по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 03.04.2023 року продовжують діяти, оскільки під час ухвалення рішення підстави для їх скасування, визначені ст. 158 ЦПК України - відсутні. За клопотанням позивачки судові витрати залишити за нею. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved