Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за\~\~ [PERSON] , РНОКПП\~\~ [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,0 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., за набувальною давністю, що є підставою для реєстрації права власності. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона, починаючи з 2014 року і по теперішній час він постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується актом №552 про проживання без реєстрації від 23.06.2023 року. Зазначена квартира належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 05.12.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-4055. Відповідач є громадянином Російської Федерації. У 2012 році відповідач мав намір продати належну йому квартиру у зв`язку з виїздом на постійне проживання до Росії. Матір [PERSON] , [PERSON] , маючи намір придбати для нього житло, в грудні 2012 року дійшла усної домовленості з відповідачем [PERSON] про укладення оплатної угоди купівлі-продажу зазначеної квартири, у зв`язку з чим відповідач в якості плати за продаж своєї квартири отримав від нього грошові кошти в сумі 500,00 доларів США, про що надав письмову розписку, а також, передав йому оригінали всіх правовстановлюючих документів на квартиру та ключі. У подальшому планувалось укладення нотаріальної угоди купівлі-продажу квартири, відповідно до якої за згодою батьків [PERSON] та [PERSON] він повинен був виступити покупцем. Проте, укладення нотаріальної угоди не відбулось, у зв`язку з виїздом відповідача, який отримав кошти, на постійне місце мешкання до Російської Федерації. До теперішнього часу відповідач не повертався до України. В грудні 2012 року він, разом зі своєю сім`єю, відкрито і без будь-яких перешкод з боку відповідача або третіх осіб вселився в спірну квартиру, де проживає по теперішній час безперервно, майже 11 років, утримує квартиру в належному стані, виконує ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги. Відповідач в квартирі не проживає з 2004 року, знявся з реєстраційного обліку та не проявляв себе як власник. Представник позивача адвокат Плетенко К.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення про дату та час розгляду справи. Причини неявки суду невідомі. Відповідно до положень ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачі проти заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч.1 ст.280 та відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вислухавши пояснення представника позивача, оглянувши долучені фотознімки, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , які кожний окремо підтвердили, що [PERSON] , починаючи з 2012 року і по теперішній час постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 05.12.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Полянським Ю.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-4055 квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно до Довідки №001136011 про склад сім`ї наданої ТОВ «Абонент ХХІ», за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб не значиться. Відповідач в квартирі не проживає з 2004 року, знявся з реєстраційного обліку та не проявляв себе як власник. Відповідно до Акту про підтвердження факту проживання осіб без реєстрації №552 від 23.06.2023 року КП КМР «Добробут», за адресою: [ADDRESS] проживають без реєстрації з 2014 року [PERSON] , [INFO] .. Згідно до Розписки від 02.12.2012 року [PERSON] отримав від [PERSON] гроші в сумі 500 (п`ятсот) доларів США за продаж йому квартири [ADDRESS] . Відповідно до Звіту про незалежну оцінку вартості майна від 18.07.2023 року ТОВ «Кабінет оцінки «Грінвей», ринкова вартість квартири, загальною площею 28,0 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] становить 306\~570,00 грн. 8\~383,00 доларів США. У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження те, що позивач із 2012 року відкрито, безперервно володіє спірною квартирою, поводячись із нею як власник. Таким чином у ході розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач правомірно, добросовісно заволодів спірним чужим майном, вважаючи себе його власником. Також встановлено безтитульне, без відповідної правової підстави, володіння позивачем зазначеною квартирою, власник якої відсутній. Підстави набуття права власності визначені\~Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.\~Статтею 344 ЦК України\~встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Зі змісту ст. 344 ЦК України\~випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі\~статтею 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Крім цього, враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,\~16 ЦК України, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У\~статті 6 Європейської конвенції з прав людини\~і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном, тобто спірною квартирою, і протягом 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися квартирою за адресою: [ADDRESS] , тому він набув право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved