Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2021 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. У встановлений судом строк позивач подала заяву про усунення недоліків позовної заяви разом з новою редакцією позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, у якій просить суд - розірвати шлюб, зареєстрований 30 серпня 2003 р. у Солом`янському районному відділі РАЦСу м. Києва, актовий запис про шлюб № 1193, між [PERSON] та [PERSON] ; - визначити місце проживання дітей: [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження, з матір`ю - [PERSON] . - стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір за подання позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30 серпня 2003 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем до 2021 року відбувалося з постійним перериванням сумісного проживання через неодноразові сварки, після чого проживання однією сім`єю з відповідачем взагалі було припинено. Шлюб почав носити формальний характер, починаючи з квітня 2020 року. Між ними постійно виникали непорозуміння та суперечки у поглядах на життя, на ведення спільного побуту, виховання дітей. На даний момент ведення між ними спільного господарства припинено, почуття любові та/або поваги один до одного відсутні. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам позивача. Спору про поділ майна, що є нашою спільною власністю, немає. Відповідач, починаючи з 2017 року, не брав та не бере участі у фінансовому забезпеченні та у вихованні дітей, які потребують уваги, виховання та допомоги, не цікавиться життя дітей, не виходить й не намагається вийти на зв`язок з дітьми. Покликаючись на вищезазначене, просить розірвати шлюб між сторонами. До того ж зазначила, що діти, [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження, весь час проживали та наразі проживають з позивачем. Відповідач жодного разу не поцікавився життям та здоров`ям своїх дітей, їх матеріальним забезпеченням тощо, а навпаки постійно здійснював психологічний тиск, перешкоджаючи вихованню дітей. Позивачем було створено належні умови для виховання та розвитку дітей, вона постійно приділяє увагу дітям, повністю забезпечує їх та цікавиться їхніми інтересами, виховує дітей в дусі поваги до прав людей, суспільних цінностей, займається їхнім соціальним та моральним розвитком, а тому просить суд визначити місце проживання дітей разом із матір`ю. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 травня 2023 року справу прийнято до провадження та постановлено вищевказану справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання у справі. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надати суду висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дітей. 11 вересня 2023 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 18 вересня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання, призначене на 13 листопада 2023 року не з`явилася, однак 13 листопада 2023 року від представника позивача - адвоката Машкова К.Є. до суду надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити без участі позивача та її представника, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення на офіційному сайті Солом`янського районного суду м. Києва, однак причини неявки суду не повідомив. У визначений строк, відповідачем не подано відзиву на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом установлено, що 30 серпня 2003 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1193, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 30 серпня 2003 року. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 22 вересня 2015 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 22 вересня 2015 року Позивач, звернувшись до суду з цим позовом про розірвання шлюбу, зазначила, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені з жовтня 2020 року, з цього часу вони приживають окремо. Між ними втрачено взаєморозуміння та почуття кохання. Відновлення шлюбних відносин неможливе. Шлюб носить лише формальний характер, подальше його збереження є недоцільним. Згідно ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Як вбачається з ч.2 та ч.3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтовані, бажання розірвати шлюб відповідає дійсній волі позивача, подальше спільне життя подружжя суперечить їх інтересам, відсутні підстави для вжиття додаткових заходів для примирення подружжя, суд дійшов висновку, що збереження шлюбу за таких обставин є недоцільним. А тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30 серпня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1193, необхідно розірвати. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання дітей: [PERSON] та [PERSON] з матір`ю, суд прийшов до таких висновків. Як убачається з позовної заяви, сторони не дійшли згоди щодо того, з ким будуть проживати діти. Позивач стверджує, що від часу припинення шлюбних відносин діти увесь час проживали з позивачем за адресою: [ADDRESS] , відповідач, починаючи з 2017 року, фінансово дітей не забезпечував, вихованням дітей не займався. Як встановлено судом з витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні №91376511 від 04 квітня 2023 року діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані разом із позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як убачається зі статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , від 18 серпня 2023 року, орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , 2013 року народження, з матір`ю, [PERSON] . Зазначено, що за інформацією, наданою спеціалізованою школою №52 м. Києва матір багато приділяє уваги навчанню та вихованню сина, батько жодного разу не виходив на контакт з вчителями школи, не цікавився успішністю та шкільним життям дитини. Малолітній [PERSON] приживає з матір`ю, де створені належні умови для проживання, розвитку та відпочинку дитини. Під час бесіди [PERSON] повідомив, що йому подобається жити з матір`ю, вона забезпечує його потреби, бажає надалі проживати з матір`ю. Батько йому не телефонує, не цікавиться його успіхами. Враховуючи викладене, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересам дитини та позитивно сприятиме його психологічному та фізичному розвитку. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання [PERSON] , разом з матір`ю, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст.160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як установлено судом, [PERSON] , [INFO] , досягнув чотирнадцяти років, а тому його місце проживання визначається ним самим. Ураховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю необхідно відмовити. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1816 грн в рахунок відшкодування сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: partial