Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1171-1585 від 14.03.2023 року в розмірі 47547,59 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.03.2023 року між сторонами укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1171-1585, за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 15000,0 гривень на строк 300 днів зі сплатою за користування кредитними коштами 3% в день. Позивачем виконано взяті на себе зобов`язання та видано відповідачу обумовлену суму коштів, проте остання неналежним чином виконує обов`язок з їх повернення. Станом на 08.08.2023 року сума заборгованості становить 47547,59 гривень, з яких: 14625,0 гривень - заборгованість за кредитом, 32922,59 гривень - заборгованість за відсотками. Дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Правом на подання відзиву відповідач не скористалась. Натомість, подала до суду заяву, в якій зазначає, що вже повернула позивачу грошові кошти в сумі 27000, гривень та була переконана, що кредитний договір закритий. Позовна заява поступила до суду 03.10.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Сторони в судове засідання не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача 14.11.2023 року подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач також у поданій нею заяві просить проводи розгляд справи без її участі. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14.03.2023 року між сторонами укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1171-1585 (а.с.15-20), за умовами якого відповідач отримала кредит в сумі 15000,0 гривень на строк 300 календарних днів зі сплатою за користування кредитними коштами 3% в день. Орієнтовна загальна вартість кредиту, згідно пункту 4.10 договору, становить 150000,0 гривень, з яких проценти у розмірі 135000,0 гривень. Основні умови договору також вказані у паспорті споживчого кредиту (а.с.28-30). Договір та паспорт підписані відповідачем за допомогою електронного підпису. Вбачається, що факт отримання кредитних коштів відповідач не заперечує. Крім того, виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 15000,0 гривень відповідачеві (позичальнику) підтверджується банківською інформацією про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» року (а.с.34-39). Згідно наданого розрахунку (а.с.31-33), станом на 08.08.2023 року заборгованість за кредитним договором становить 47547,59 гривень, з яких: 14625,0 гривень - заборгованість за кредитом, 32922,59 гривень - заборгованість за відсотками. З метою стягнення боргу позивач звернувся до суду з цим позовом. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладеного між сторонами кредитного договору, такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ним прав і обов`язків сторін. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] зобов`язання за кредитним договором виконуються не належним чином. Згідно розрахунку заборгованості, який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахово у відповідності до умов договору, станом на 08.08.2023 року заборгованість за кредитним договором становить 47547,59 гривень, з яких: 14625,0 гривень - заборгованість за кредитом, 32922,59 гривень - заборгованість за відсотками. Свого розрахунку заборгованості відповідач суду не надала, а згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Крім того, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що нею погашено заборгованість за кредитним договором, оскільки по-перше, як вбачається з розрахунку заборгованості, позивач жодного разу не реалізовувала свого права на дострокове повернення кредитних коштів в повному обсязі, а сплачувала лише відсотки за користування кредитом, і по-друге, як уже зазначалось вище, сторони узгодили орієнтовну загальну вартість кредиту у розмірі 150000,0 гривень, з яких відсотки за користування кредитними коштами становлять 135000,0 гривень. З цими умовами договору відповідач погодилась, а також не оспорювала їх у встановленому законом порядку. Відтак, діючи на засадах змагальності і диспозитивності суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 2147,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.14), слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved