Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

До Збаразького районного суду звернулась [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник адвокат Сідорова Ірина Анатоліївна, з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача, стягнення суми попередньої оплати за товар, а саме просить стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на її користь 28748 гривень 14 копійок суми попередньої оплати за невиданий товар, 24288 гривень 83 копійки інфляційних втрат та 5155 гривень 74 копійки трьох процентів річних. Свої вимоги мотивує тим, що в травні 2017 року вона звернулася у магазин " [INFO] ", що знаходиться по [ADDRESS] , щоб придбати будівельні матеріали. Співвласниками цього магазину були ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Разом з одним із співвласників - [PERSON] вона вибрала необхідний мені товар на суму 38 638,14 грн, за який здійснила попередню оплату, шляхом отримання коштів у кредит у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Ощадбанк» та частково оплати готівкою. Після здійснення попередньої оплати вона отримала в магазині товар на суму 28748,14 грн, а решту товару на суму 28 748,14 гри повинна була в подальшому забрати частинами після того, як його отримає магазин. Однак з травня 2017 року по даний час залишку товару магазином їй не видано. Згідно з накладною, станом на 24 липня 2020 року, позивачем оплачено 18\~458,14 грн (з них 16560,00 грн - через банк, 1898,14 грн - готівкою), з яких їй видано товару на суму 9170,00 грн., відповідно товар на суму 9288,14 не видано. Згідно з накладною станом на 27 липня 2020 року нею оплачено 20180,00 грн. та отримано товару на загальну суму 720,00 грн, відповідно товар на суму 19 460,00 грн видано не було. ФОП [PERSON] виїхала на постійне проживання за межі України, а [PERSON] , який викупив в останньої залишок товару в магазині та продовжує здійснення там підприємницької діяльності, відмовляється віддати кошти за товар, який [PERSON] не було передано. Також зазначає, що з приводу\~незаконного заволодіння\~коштами [PERSON] \~позивач зверталась\~в поліцію,\~однак кримінальне\~провадження щодо\~останнього за\~ознаками ч.\~1\~ст.190\~КК України\~було закрито\~у зв`язку\~з відсутністю\~у його\~діях складу\~правопорушень.З огляду на те, що вона, як покупець, свої зобов`язання щодо попередньої оплати товару виконала у повному обсязі, а продавець не виконав своїх зобов`язань щодо передачі їй частини товару на суму 28748,14 грн. вважає, що наявні підстави для стягнення з продавця на її користь вказаної суми попередньої оплати, інфляційних втрат та 3% річних, що в сукупності становить 58192,71 грн.. Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 02 червня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 29 червня 2023 року на адресу суду від відповідача фізичної особи підприємця [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій він просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, оскільки він не вступав з позивачкою у договірні відносини та не отримував вищевказаних коштів за придбаний нею товар, у зв`язку з чим не має зобов`язань перед позивачем. Крім того, зазначає, що він не є співвласником магазину « [INFO] », що знаходиться по [ADDRESS] , та не є правонаступником [PERSON] , тому не відповідає за її зобов`язання, а остання здійснювала підприємницьку діяльність самостійно. Разом з тим, зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу між позивачем та [PERSON] він не здійснював підприємницьку діяльність та не отримував прибуток від її здійснення. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Сідорова І.А. просили позов задовольнити, з мотивів викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовної заяви. При цьому зазначив, що ніяких коштів від позивачки [PERSON] не отримував. Дослідивши докази по справі, суд вважає за необхідне відмовити в задоволені позовних вимог, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. При цьому, однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є принцип пропорційності (пункт 6 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів. Право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів передбачено і частиною першою статті 4 ЦПК України. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Так, предметом регулювання вказаного вище закону є відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Статтею 698 ЦК України визначено, що за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Умови договору, що обмежують права покупця-фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемними. Покупець має право на відшкодування збитків, завданих йому продавцем внаслідок використання ним переваг свого становища у виробничій або торговельній діяльності. Відповідно до ст. 706 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, оголошеною продавцем у момент укладення договору, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті зобов`язання. Якщо договором встановлено попередню оплату товару (стаття 693 цього Кодексу), прострочення покупцем оплати товару є відмовою покупця від договору, якщо інше не встановлено договором. До договору роздрібної купівлі-продажу товару в кредит, у тому числі з розстроченням платежу, не застосовуються положення абзацу першого частини п`ятої статті 694 цього Кодексу. Покупець має право повністю оплатити товар у будь-який час у межах встановленого договором періоду розстрочення його оплати. Відповідно до п. 7, 18, 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ); продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено права та обов`язки споживачів. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Як передбачено ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно з п.22 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Так, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що в травні 2017 року вона звернулася у магазин " [INFO] ", що знаходиться по [ADDRESS] , для придбання будівельних матеріалів, та вказує, що співвласниками цього магазину були ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Разом з одним із співвласників - [PERSON] вона вибрала необхідний товар на суму 38 638,14 грн. Позивачем в якості підтвердження вказаних доводів надано копію документу (накладної) станом на 24.07 (а.с.8), копію документу (накладної)_станом на 27.07.20 (а.с.9), копію квитанції від 27.04.2017 року (а.с.10), копію письмового документу, де перераховані ряд будівельних матеріалів від 18.05.2017 року (а.с.11). Однак, вказані документи, суд не може прийняти до уваги в межах даного позову, оскільки вони не є належними та допустимими доказами, які підтверджували б факт придбання будівельних матеріалів та того, що саме вказані суми коштів були сплачені позивачем в якості розрахунку за товар відповідачу [PERSON] .. Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме того, що кошти було сплачено саме відповідачу, позивач [PERSON] до суду не надала та клопотань про їх витребування перед судом не порушувала. При цьому, в судовому засіданні відповідач [PERSON] категорично заперечив отримання будь-яких коштів від позивача за придбані будівельні матеріали. На переконання суду у контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Судом також встановлено, що між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючого ТВБВ №10019/026 філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» Братівник Наталії Луківни, який діє на підставі довіреності від 01 лютого 2017 року, посвідченої 01 лютого 2017 року Білецькою Н.А., приватним нотаріусом Тернопільського нотаріального округу за реєстровим №324, з однієї сторони, та фізичною особою [PERSON] , укладено договір про споживчий кредит (на придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів) №26-222 від 30 серпня 2017 року (а.с.73-82). Згідно п.п.3.2.1 даного договору банк здійснює надання кредиту одноразово шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок для видачі позичальника з подальшим перерахуванням в безготівковій формі кредитних коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] , код отримувача [NUMBER] рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ «Ощадбанк», код банку 338545. В судовому засіданні позивач [PERSON] ствердила, що саме частину коштів від вищевказаного кредиту отримав саме відповідач за будівельні матеріали. Однак, позивачем не надано доказів того, що вищевказані кошти в подальшому було перераховано ФОП [PERSON] в користь відповідача. Судом не встановлено та не підтверджено матеріалами справи обставини, на які посилається позивач, а саме те, що позивач [PERSON] перераховувала будь-які кошти чи надавала їх в готівковій формі [PERSON] в якості розрахунку за будівельні товари у магазині « [INFO] », що знаходиться по [ADDRESS] . Не доведено жодними доказами і те, що [PERSON] був співвласником магазину « [INFO] », що знаходиться по [ADDRESS] . Разом з тим, з наданої відповідачем копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець 29.08.2017 року, тобто після того, як між [PERSON] та ФОП [PERSON] виникли спірні правовідносини. Тобто, позивачем не доведено факт укладення між нею і ФОП [PERSON] договору - усного чи письмового правочину між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція, При цьому, підтвердженням вчинення усного правочину могли б бути квитанція, товарний чи касовий чек, розрахунковий документ, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або інший документ. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Звертаючись до суду, позивач посилається на порушення відповідачем його прав як покупця, гарантованих ст.698 ЦК України. Суд наголошує на встановленому статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто, яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. В даному випадку суд позбавлений можливості встановити, що договір купівлі-продажу товару між сторонами по справі був укладений, що позивач набув статус споживача, а відповідач набув статусу суб`єкта господарювання, що реалізує певний товар. Таким чином, відсутні правові підстави для висновку, що до правовідносин що виникли між сторонами, застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, аналізуючи наявні докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed