Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

15.05.2023 року до суду надійшов зазначений позов. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.06.2008 року [PERSON] уклала з АКІБ «Укрсиббанк» кредитний договір № 11361643000, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 90 000,00 доларів США з терміном повернення до 18.06.2018 р. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та позичальником [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки №88445 від 18.06.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30.10.2015 р. звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11361643000 від 18.06.2008 року у сумі 1 214 043,26 грн. шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» права власності на предмет іпотеки, а саме: квартири [ADDRESS] . 05.11.2021 р рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень право власності на спірне майно зареєстровано за ТОВ "Кей-колект". 17.11.2021 р за заявою ТОВ "Кей-Колект" на підставі рішення суду від 30.10.2015. [PERSON] та [PERSON] яка є матір`ю неповнолітніх осіб [PERSON] , 2014 р.н., та [PERSON] , 2008 р.н., знято з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . 19.04.2023 р. позивач звернувся до Управління (центру) надання адміністративних послуг Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Листом від 19.04.2023 р, відділ з питань реєстрації місця проживання перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, відмовив в знятті вказаних осіб з реєстраційного обліку, з посиланням на те, що зняття з реєстраціного обліку неповнолітньої дитини, можливе лише одночасно із зняттям з місця проживання разом з її батьками. Посилаючись на те, що вказані особи на сьогоднішній день фактично не проживають у спірному приміщенні та вони не є членами сім`ї позивача, просив позовні вимоги, задовольнити. Ухвалою суду від 17.05.2023 р. вказаний позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків (а.с.35). 29.05.2023 р. від позивача надійшла заява про усунення недоліків, та докази сплати суждового збору. Ухвалою суду від 30.05.2023 у справі відкрито провадження та призначено підготовче засіданн, витребувано докази у справі (а.с.46). 15.06.2023 р. до суду надійшли витребувані докази (а.с.55,56) . Ухвалою суду від 29.06.2023 р., в ухвалі суду від 30.05.2023 р., виправлено описку (а.с. 70). 10.07.2023 р. до суду від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, рішення суд просили ухвалити в інтересах дітей (а.с. 82). 14.08.2023 р. до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останні проти вимог заперечував, посилаючись на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів у справі. Також зазначено, що в зв`язку з російською агресією, неповнолітні діти з матір`ю вимушено на даний час проживають за кордоном (а.с.101-102). 24.08.2023 р. до суду від представника позивача надійшла відповідь відзив на позов, в якому останній на вимогах позову наполягав з підстав викладених в позові, зазначивши, що твердження представника відповідача у відзиві на позов не грунтується на вимогах закону (а.с. 104-105). Ухвалою суду від 24.10.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 134). В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив її задовольнити з підстав викладених в позові. В судовому засіданні представник відповідача проти вимог заперечував, з підстав викладених у відзиві на позов. Треті особи до суду не з`явились, причини неявки не відомі, клопотань про відкладення до суду не надходило. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації направив до суду заяви, в яких просив справу розглядати у його відсутність, рішення просив ухвалити на користь дітей (а.с. 63,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,,, Суд, заслухавши пояснення та доводи учасників процесу, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Встановлено та не оспорюється учасниками справи, та відповідно до ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає, що 18.06.2008 року [PERSON] уклала з АКІБ «Укрсиббанк» кредитний договір № 11361643000, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 90000,00 доларів США з терміном поверненя до 18.06.2018 р. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та позичальником [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 88445 від 18.06.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме : квартиру [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2015 р. звернено стягнення на предсмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11361643000 від 18.06.2008 року у сумі 1 214 043,26 грн. шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» права власності на предмет іпотеки, зобов`язано Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м.Києві внести запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: житлову квартиру [ADDRESS] , загальною площею 61,20 кв.м., житловою площею 45,10 кв.м. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Виселено [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Відстрочено виконання рішення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с. 4-6). Таким чином, встановлено, що позивач ТОВ "Кей-Колект" набув право вимоги за вказаним кредитним договором замість АКІБ «Укрсиббанк». 05.11.2021 р. рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень право власності на спірне майно зареєстровано за ТОВ "Кей-колект" (а.с.39-43). Як зазначив позивач, 17.11.2021 р. за заявою ТОВ "Кей-Колект" на підставі рішення суду від 30.10.2015 [PERSON] та [PERSON] , яка є матір`ю неповлітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , знято з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, отриманого на виконання ухвали суду від 30.05.2023 р., в сіпірному житловому приімщенні зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 36). ТОВ "Кей-Колект" звернувся до Управління (центру) надання адміністративних послуг Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про знятят з реєстраційного обліку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Згідно відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 19.04.2023 р. представнику позивача відмовлено в знятті вказаних енповнолітніх осіб з реєстраційного обліку, з посиланням на те, що зняття з реєстраціного обліку неповнолітньої дитини, можливе лише з одночасним зняттям з місця проживання разом з її батьками (а.с. 8-9).Також встановлено, що [PERSON] , яка є матір`ю неповнолітніх дітей, на даний час ніде не зареєстрована (а.с.34). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва в спірній квартирі зареєстровані неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.56). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, враховуючи зазначені вище норми, з урахуванням припинення у [PERSON] права власності на спірну квартиру, суд вважає, що з припиненням права власності одночасно припиняється і право користування квартирою попереднього власника і його членів сімї, як складова частина змісту права власності та похідне від неї право користування членів сімї. Водночас, позивач просить визнати такими, що втратили право на користування житлом неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до статті 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Разом із тим, у частині 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою права на житло, захищеного даною статтею, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В частині 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання неповнолітніх реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18), такого дозволу орган опіки та піклування не давав. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Судом встановлено, що неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані в спірній квартирі 11.12.2014 р., та 04.12.2008 р., відповідно, тобто вже після укладення кредитного договору та договору іпотеки. Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону . Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Відомостей про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося за згодою органів опіки та піклування, та ті обставини, що батьки неповнолітніх дітей мають інше житло для реєстрації та проживання дітей, до суду не надходило. Отже, суд

Outcome: dismissed