Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свій позов мотивувала тим, що з відповідачем по справі вона має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року шлюб між ними було розірвано. Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 21 серпня 2018 року №278 «Про визначення місця проживання дитини» визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за його місцем проживання: в [ADDRESS] . Листом від 07.04.2023 року №126/04-16 Миргородським міським головою було повідомлено, що відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У зв`язку з чим, визначення місця проживання доньки, якій виповнилося п`ятнадцять років суперечить нормам чинного законодавства. Станом на теперішній час [PERSON] проживає разом з позивачем в квартирі [ADDRESS] та заходиться на повному її утриманні. Відповідач з ними не проживає, участі у матеріальному забезпеченні дитини не бере, хоча має таку можливість, оскільки має задовільний стан здоров`я, є працездатним, інших утриманців не має, аліменти будь-яким особам не сплачує. Дитина у приватній власності нерухомого майна не має, ніяких прибутків не отримує. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 07.07.2023 р. провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. 24.07.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заявлені позовні вимоги він не визнав. Зазначив, що дійсно він має неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Акту підтвердження фактичного місця проживання осіб від 12 липня 2023 року [PERSON] , [INFO] , фактично проживає і зареєстрована разом з ним за адресою [ADDRESS] . За наявною інформацією [PERSON] дійсно володіє і користується однокімнатною квартирою [ADDRESS] в якій, окрім [PERSON] , проживають її чоловік та ще дві особи, що ставить під сумнів чи має дитина окреме ліжко, письмовий стіл та окрему шафу. Від народження дитина фактично проживає в будинку, який належить її бабусі [PERSON] , де має окрему власну кімнату, ліжко, письмовий стіл, шафу для одягу з одягом та взуття, є місце для зберігання косметики та засобів особистої гігієни. Він, маючи нову сім`ю, регулярно переказує грошові кошти на рахунок [PERSON] , як особисто так і через батька , за період з січня 2023 по 06.07.2023 ним було перераховано 47500 грн. Вважав, що він належним чином виконує батьківський обов`язок по утриманню своєї неповнолітньої дитини. 06.09.2023 року від представника позивача, адвоката Долженко О.М., надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що оскільки сторони не досягли відповідної домовленості щодо утримання дитини, позивач скористалася своїм правом та звернулася до суду. Не заперечувала, що рішенням Виконкому Миргородської міської ради від 21.08.2018 року №278 місце проживання дитини було встановлено з батьком і в період проживання дитини з батьком вона не зверталася з позовом про стягнення аліментів, на даний час дитина проживає з позивачем. Факт реєстрації дитини за місцем проживання батька не підтверджує факту її постійного проживання там, оскільки відповідач виїхав за кордон. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Долженко О.М. в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримала, просила їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Додатково зазначила, що добровільно кошти батько дитині почав перераховувати лише з липня 2023 року, добровільність сплати аліментів не підтверджена, відповідач не надавав довідку про свої доходи. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Чернюк В.Д. зазначив, що в позові вказується, що батько ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини, на підтвердження цього факту стороною позивача ніяких доказів не надано. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач добровільно виконує обов`язки по утриманню дитини- регулярно перераховує кошти на рахунок дитини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є бабусею [PERSON] , суду пояснила, що онука проживала з ними, так як мати її покинула, оскільки влаштовувала своє особисте життя. На даний час син за кордоном працює, станом на 12.07.2023 його в країні вже не було, перераховує кошти її чоловіку - дідусеві [PERSON] , щоб той перераховував їх онучці з метою цільового витрачання коштів. Перераховує по сто євро кожного місяця. Онучка з матір`ю почала проживати з літа 2023 року. Зі слів онуки знає, що остання просила матір не подавати на аліменти. Повідомила, що з невісткою не спілкується. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] суду пояснила, що проживає в будинку [ADDRESS] на п`ятому поверсі, а [PERSON] - на дев`ятому поверсі. [PERSON] проживає з чоловіком і дочкою [PERSON] . Повідомила, що [PERSON] бачить майже щодня. Стосовно аліментів нічого не знає. Свідок [PERSON] , який є сусідом [PERSON] суду повідомив, що знає [PERSON] , яку бачить постійно, в квартирі [ADDRESS] бував і бачив речі дитини, бо квартира однокімнатна. Чи утримує [PERSON] її батько нічого пояснити не міг. Заслухавши пояснення представників, свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). 29 липня 2015 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюбу між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.6 ). Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] , змінила своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.117). Згідно копії Рішення від 21.08.2018 року за № 278 Виконавчого комітету Миргородської міської ради було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за його місцем проживання в [ADDRESS] (а.с.7). Згідно копії акту підтвердження фактичного місця проживання особи складеного 19 березня 2023 року встановлено, що [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] (а.с.10). З копій квитанцій наданих стороною відповідача встановлено, що у 2023 році на картку [PERSON] перераховувалися кошти 13.05.2023, 28.06.2023 від [PERSON] в загальній сумі 5700,00 грн., 15.07.2023, 30.08.2023, 28.09.2023,15.10.2023 року від [PERSON] кошти на загальну суму 12399,60 коп. (а.с.131-135), всі інші квитанції від імені [PERSON] в період з 01.01.2023 по 20.07.2023 на загальну суму 51500 грн. (а.с. 36-103). Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з частинами 2 та 3 ст.181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Зазначений позов поданий до суду 06.07.2023. Враховуючи те, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні і даний факт відповідачем не спростований, суд дійшов висновку, що дитина потребує стабільної, щомісячної матеріальної допомоги з боку батька, який має обов`язок по утриманню своєї неповнолітньої доньки. Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що батько добровільно сплачує аліменти на дитину починаючи з 01.01.2023 року, оскільки як вбачається з копій квитанцій про сплату коштів на ім`я [PERSON] відправниками вказані [PERSON] та [PERSON] , батько- [PERSON] почав сплачувати аліменти з 15.07.2023 року, після звернення до суду позивачки з вищевказаним позовом. При визначенні розміру аліментів, суд, відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, врахував: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка є здоровою; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є молодим працездатним чоловіком, виїхав за кордон (що також підтвердив свідок [PERSON] - мати відповідача). Суд не бере до уваги акт підтвердження фактичного місця проживання особи складений 12.07.2023 року в якому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] проживають в [ADDRESS] (а.с.27), оскільки, як встановлено в судовому засіданні, 12.07.2023 року відповідача [PERSON] в Україні вже не було. А реєстрація місця проживання неповнолітньої [PERSON] за однією адресою реєстрації з батьком не дає суду підстави вважати, що остання за цією адресою проживає саме з батьком. Відомостей про незадовільний стан здоров`я [PERSON] , матеріальне становище останнього, а також про наявність на його утриманні інших дітей та непрацездатних осіб суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання своєї неповнолітньої доньки. З огляду на вказане, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 липня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. Саме такий розмір аліментів, на думку суду, у повній мірі може забезпечити дитині належний рівень життя та умови для розвитку, які гарантовані державою. При цьому , здійснюючи правосуддя, першочергову увагу приділяє якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а тому доводи представника відповідача щодо безпідставності позовних вимог, оскільки аліменти на дитину відповідач сплачує в добровільному порядку, а обставини, на які посилається позивачка, не існували як на момент звернення із позовом так і на момент судового розгляду, між сторонами відсутній спір щодо сплати аліментів, в зв`язку з чим у задоволені позовних вимог необхідно відмовити, не заслуговують на увагу суду. Так, як встановлено судом, у визначеному ст.189 СК України порядку між батьками не укладено договір про сплату аліментів. Стягувач аліментів відповідно до норм сімейного законодавства має право на подання позову про стягнення аліментів незалежно від добровільної сплати коштів платником аліментів. До того ж, стягнення аліментів за рішенням суду забезпечує захист від можливих зловживань та маніпуляцій з оплатою, а також забезпечує стабільність в утриманні та захищеність дитини щодо належного матеріального забезпечення зі сторони того з батьків, який не проживає з дитиною. Позивач при зверненні до суду з цим позовом не сплачував судовий збір у розмірі 1073,60 грн., так як звільнений від сплати судового збору на підставі ЗУ «Про судовий збір». Відповідач є звільненим від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки є учасником бойових дій. Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати (судовий збір у розмірі 1073,60 грн.) необхідно компенсувати за рахунок державного бюджету у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved