Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , АТ «Банк «Фінанси та Кредит» , [PERSON] , ТОВ «Росвен Інвест Україна», Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. про визнання недійсним договору іпотеки, припинення права власності, скасування рішення про державну реєстрацію посилаючись на те, що з 03.11.2001 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , який рішенням суду від 20.08.20200 року розірвано. Мають сина [PERSON] , [INFO] .05.09.2007 р. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав кв. [ADDRESS] за 158 241,75 грн., що було еквівалентно 31 335 доларів США. Для розрахунку за придбання квартири, він уклав з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитний договір та договір іпотеки. Договір іпотеки укладений з порушенням закону, а отже всі послідуючі дії щодо розпорядження даною квартирою теж є незаконними. Квартира придбана під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачем надавалась згода на придбання та передачу в іпотеку спірної квартири. Проте вона не була ознайомлена з договором іпотеки. На момент укладення договору іпотеки вони мали спільну дитину, яка також мала право користування даною квартирою. При укладенні договору іпотеки [PERSON] діяв недобросовісно, що призвело до порушення норм законодавства при продажу предмета іпотеки, а тому просила визнати недійсним іпотечний договір № 2741 від 05.09.2007 року, який укладений між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та кредит». У порушення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» позивача як співвласника не було повідомлено про реалізацію предмета іпотеки. Крім того, кватира не могла бути реалізована оскільки на той час діяв мораторій на реалізацію майна громадян, як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Квартира була місцем проживання як позивача з відповідачем [PERSON] так і їх неповнолітнього сина., а тому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 02.12.2020 року № 2424 укладений між ТОВ «Росвен Інвест Україна» та [PERSON] , визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Про продаж квартири вона дізналась 25.01.2021 року, а тому з цього часу розпочинається трок позовної давності. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25.04.2023 року справа прийнята до провадження, призначено підготовче провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 29.06.2023 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду. Задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що на час укладенні договору купівлі-продажу та договору іпотеки малолітній син не мав реєстрації у спірній квартирі. Вона надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання квартири та укладенні договору іпотеки, проте сам договір іпотеки не був їй відомий. Представник позивача підтримав позовні вимоги пославшись на викладені в позовній заяві обставини та просив позов задовольнити. Обставини, викладені у відзивах відповідачів не визнав. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що квартира була реалізована в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, підтримала наданий відзив. Просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, застосувати строки позовної давності. Заявлений позов не відновить права позивача. Представники відповідачів Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку , ТОВ «Росвен Інвест Україна» в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, надали суду відзиви щодо не визнання позовних вимог посилаючись на їх безпідставність, просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б. у судове засідання не з`явилась, бувши належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило. Суд, заслухавши пояснення осіб, що з`явились в судове засідання, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 3 ч. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне правоабо інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що з 03.11.2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі , який розірвано згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 20 серпня 2020 року Мають сина [PERSON] [INFO] . 05.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б., а саме - квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж даної квартири здійснено за ціною 158 241,75 грн., що є еквівалентом 31 335,00 дол. США. 05.09.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір № 2741 від 05.09.2007 року, за яким [PERSON] надано споживчий кредит в сумі 31 335,00 дол. США , що дорівнює вартості придбаної квартири. Строк виконання зобов`язання з повернення кредиту встановлено до 04.09.2027 року. 05.09.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 2741 від 05.09.2007 року , між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено іпотечний договір №2741, предметом якого була передача в іпотеку квартири за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гура Л.Б. на виконання ухвали суду від 29.06.2023 року надані документи, що стали підставою для посвідчення іпотечного договору № 2741 від 05.09.2007 року , що посвідчений за реєстровим № 2396 у тому числі і заяву позивача від 04 вересня 2007 року. 04.09.2007 року приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області Глушенко В.В. посвідчено заяву [PERSON] про надання згоди [PERSON] на придбання ( купити) квартиру [ADDRESS] з одночасно передачею цієї квартири в іпотеку ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», для забезпечення отриманого кредиту. У судовому засіданні позивач підтвердила надання такої згоди у формі заяви, яка посвідчена нотаріально та пояснила, що діяла вільно, без примусу при її підписанні, зі змістом зави була ознайомлена. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, 23.01.2018 року, зареєстровано зміни щодо іпотекодавця за вказаними вище зобов`язаннями [PERSON] , а саме іпотекодавцем за вказаним зобов`язанням стало Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» ( код ЄДРПОУ 37616221). За таких обставин, права вимоги за іпотечним та кредитним договорами відносно [PERSON] перейшло до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна». Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу ро усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 11 Іпотечного договору, за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: 1) за рішенням суду; 2) у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено Іпотекодавцем виключно в судовому порядку; 3) згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в п.п. 11.3.1 та 11.2.2. пункту цього Договору: - задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за Кредитним договором у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або продаж Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у зв`язку з порушенням боржником - [PERSON] зобов`язань щодо повернення кредиту у визначені договором строки, згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ( чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» застосовано один із визначених договором та законом способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме шляхом продажу майна [PERSON] . А саме, згідно договору купівлі -продажу від 02 грудня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., ТОВ «Росвен Інвест Україна» діючи відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» продав, а [PERSON] купила нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Щодо позовних вимог про визнання договору іпотеки № 2741 від 05 вересня 2007 року недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18. Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють. У ході розгляду справи позивач підтвердила, що станом на 05 вересня 2007 року син [PERSON] не був зареєстрований у спірній квартирі, та як наслідок не був власником чи користувачем зазначеного нерухомого майна. Також пояснила, що на час укладення як договору купівлі-продажу, кредитного договору та договору іпотеки, вона мешкала з сином за межами м. Полтави. Таким чином, суд дійшов до висновку, що при укладенні договору іпотеки від 05 вересня 2007 року № 2741 фактично не були порушені майнові права малолітнього ( на час укладення оспорюваного договору) [PERSON] , [INFO] . Посилання позивача щодо недобросовісності дій відповідача [PERSON] при укладенні договору купівлі- продажу та договору іпотеки від 05.09.2007 року, а саме що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не може бути вільною від зобов`язань є неприйнятними та такими, що суперечать нормам діючого законодавства. Що стосується посилання позивача на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як підставу для задоволення позовних вимог, то відповідно до ст.1 протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно/майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту. Враховуючи норми вищенаведеного закону, позивачем не доведено жодну із обставин, передбачених цією нормою права, що слугували б підставою для застосування під час реалізації спірної квартири Закону України « «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем не надано суду належних доказів у розумінні ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження заявленої вимоги щодо визнання договору іпотеки від 05 вересня 2007 року недійсним, а тому зазначена вимога не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, тому і інші позовні вимоги, які є похідними , а саме про визнання договору купівлі-продажу від 02.12.2020 року, припинення права власності на спірну квартиру за [PERSON] , визнання протиправною та скасування державної реєстрації на квартиру за [PERSON] не підлягають задоволенню. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Суд звертає увагу позивача, що звертаючись з заявленими позовними вимогами, позивач не зазначає, яким чином підлягають відновленню її права у разі визнання договору іпотеки № 2741 від 05.09.2007 року недійсним, оскільки нею не оспорюється кредитний договір від 05.09.2007 року, який є підставою для укладення договору іпотеки. Судом установлено та не оспорюється жодної із сторін, що на час розгляду справи заборгованість по кредитному договору погашена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже зобов`язання по договору іпотеки також виконані. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.05.2011 у справі "Серявін та інші проти України" (Seryavin and Others v. Ukraine, заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України" (Trofimchuk v. Ukraine, заява № 4241/03) Згідно з ч. 8 ст.141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, в матеріалах справи міститься: копія договору про надання правової допомоги від 16 січня 2023 року, який укладено між Адвокатським бюро «Тетяни Сергієнко» та [PERSON] , копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 10 сцчня 2019 року № 1, ордер серії ВІ № 1123768 від 25.01.2023 року, копії платіжних документів щодо сплати наданих адвокатом послуг на загальну суму 17 000 грн. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року. За таких обставин слід стягнути з [PERSON] на користть [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 17 000 грн.

Outcome: approved