Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Позивач зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 3-1169 від 05.03.1992р., посвідченого державним нотаріусом Першої Жданівської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі Бюро технічної інвентаризації за № 35898 від 18.03.1992р. Позивач проживала в цій квартирі з моменту придбання до 26.03.2022р., і була в ній зареєстрована, але загубила правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно (свідоцтво про право власності). У липні 2021р. вона зверталася до органів Національної полії України із заявою про втрату свідоцтва, 30.07.2021р. опублікувала оголошення в пресі про те, що загублене свідоцтво є недійсним, а 15.02.2022р. подала до Жовтневого районного суду м. Маріуполя заяву про визнання права власності на квартиру. Справа залишилася нерозглянутою через окупацію міста, а сама позивач 26.03.2022р. виїхала на підконтрольну Україні територію, де й перебуває. Просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45.8 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., придбану за договором купівлі-продажу №3-1169 від 05.03.1992р., посвідченим державним нотаріусом Першої Жданівської нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі Бюро технічної інвентаризації за № 35898 від 18.03.1992р. Представник відповідача позов відзив, яким позов не визнав, зазначаючи, що Маріупольська міська рада жодним чином не оспорює право позивача на нерухоме майно, та не вчинює інших дій, які б свідчили про невизнання такого права, відтак є неналежним відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно довідки № 2563 від 24.06.2021р. Комунального комерційного підприємства «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» (а.с.13), станом на 2003 рік право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 3-1169 від 05.03.1992р, посвідченого державним нотаріусом Першої жданівської держнотконтори, зареєстрованого в БТІ 18.03.1992 року, р-р № 35898. Згідно інформації від 20.09.2021р. № 20-13.07-067 Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради Донецької області (а.с.9), позивач зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 20.11.1984р. У липні 2021р. позивач зверталася до органів Національної полії України із заявою про втрату свідоцтва на квартиру (а.с.11), 30.07.2021р. опублікувала оголошення в пресі про те, що загублене свідоцтво є недійсним (а.с.12), а 15.02.2022р. подала до Жовтневого районного суду м. Маріуполя заяву про визнання права власності на квартиру (а.с.22-24). Згідно відповіді від 20.01.2022р. вих. № 42/01-12 Донецького обласного державного нотаріального архіву, надати копію запитуваного договору не виявляється можливим, оскільки всі документи, прийняті на зберігання, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м Донецьк, доступ відсутній (а.с.20). Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючих документів на такий об`єкт. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. Таку правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 13 травня 2019 року у справі № 905/494/18. Згідно положень ст. 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990р., місцеві Ради народних депутатів мають право передавати об`єкти комунальної власності у тимчасове або постійне користування, оренду, продавати їх підприємствам (об`єднанням), організаціям і установам, окремим громадянам (…). Управлінням житлово-комунального господарства виконкому міської ради народних депутатів видавали громадянам на підставі на підставі укладених угод свідоцтво про право власності на житло. Враховуючи, що відповідач позов не визнає, а загублене позивачкою свідоцтво про право власності на житло видано органом місцевого самоврядування, то Маріупольська міська рада Донецької області є належним відповідачем у справі. Відтак слід позов задовольнити, оскільки по справі встановлено та письмовими доказами підтверджено, що позивачка має на праві власності квартиру, правовстановлюючі документи, які засвідчують її право власності, втратила, та поновити їх в позасудовому порядку не може через окупацію як м. Маріуполя Донецької області, так і м. Донецька, в якому зберігається інший примірник правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу квартири.

Outcome: approved