Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У жовтні 2021 р. позивач [PERSON] звернувся\~в Корабельний\~районний суд\~м.\~Миколаєва з\~позовною заявою\~до відповідача\~ [PERSON] , в якій просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником будинку по [ADDRESS] . Цей будинок належить йому на праві особистої приватної власності відповідно до договору дарування житлового будинку від 23.09.2011 року. У будинку, окрім нього, зареєстрована відповідач - колишня дружина позивача, [PERSON] [INFO] . Право користування житловим будинком виникло у відповідачки на підставі укладеного між ними шлюбу. Цей шлюб припинений 29.08.2020 року. Також повідомив, що відповідачкою у січні 2021 року укладений новий шлюб та змінене прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Зазначив, що після розірвання шлюбу будь-які відносини між відповідачем припинені. Вона не проживає у будинку більше року, її особистих речей у будинку немає, участі у витратах на утримання будинку вона не бере. Будь-які домовленості між ними щодо користування відповідачкою житловим будинком відсутні, договір найму житлового приміщення між ними не укладався. Реєстрація відповідача у будинку порушує його права, оскільки він не має можливості у повній мірі розпорядитися майном, належним йому на праві особистої приватної власності. Також реєстрація відповідача у належному йому будинку впливає на збільшення вартості комунальних платежів. Дії щодо добровільного зняття з реєстрації місця проживання відповідачем не здійснюються. Враховуючи те, що в позасудову порядку вирішити вказане питання виявилося неможливим, позивач був вимушений звернутися в суд з названим позовом. Ухвалою судді Лазаревої Г.М. від 13.10.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. 02.05.2023 р. на підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та рішення зборів суддів Корабельного районного суду м. Миколаєва, був здійснений повторний автоматизований розподіл даної судової справи та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення було передано в провадження судді Чернявської Я.А. Ухвалою судді Чернявської Я.А. від 02.05.2023 р. дана цивільна справа була прийняти до свого провадження та призначено по справі судове засідання. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином на своєчасно. У поштових повідомленнях від 04.11.2021 р., 17.12.2021 р., 24.07.2023 р. і 12.10.2023 р. листоношею проставлена відмітка про відсутність відповідача за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного. Позивачу на підставі Договору дарування житлового будинку від 23.09.2011 р. належить право власності на цілий житловий будинок з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Вказане право власності зареєстроване у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 12.10.2011 р. за реєстраційним номером: 32359454, номер запису: 4792, в книзі: 31. Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, наданими Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 16.09.2021 р. за вих. № 23055-000517644-037-08, у будинку [ADDRESS] разом з позивачем зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . Проте, у вказаному будинку відповідач фактично не проживає, про що свідчить Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 27.09.2021 р., складений та підписаний сусідами будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні, не є членами сім`ї позивача, суд вважає за можливе вирішити питання щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання відповідачів в будинку, що належить позивачеві на праві власності, створює останньому додаткові витрати на комунальні послуги за фактично не мешкаючих в будинку осіб, а також порушує його права, як власника будинку вільно користуватися та розпоряджатися майном. В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 1382-ІV від 11.12.2003 року реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації та не виявила бажання проживати у будинку [ADDRESS] , де проживає позивач, обов`язків щодо утримання житла не виконує, особистих речей відповідача в житлі не має, суд вважає, що є підстави для визнання зазначеної особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, в якому остання зареєстрована. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved