Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , [INFO] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням посилаючись на те, на праві приватної власності їй належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує договір купівлі продажу від 21 жовтня 2021 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2021 р. Згідно Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1838 від 25.10.2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON] , [PERSON] , відповідач - [PERSON] . Позивач [PERSON] зазначає, що відповідач [PERSON] це стороння людина, продавець будинку [PERSON] не зняв з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] . Тому, позивач, як власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно акту від 25.10.2021 року про встановлення факту проживання, складеного депутатом Височанської селищної ради Шепель А.І., в присутності сусідів-свідків зазначено, що громадянин [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] фактично понад 6 місяців не проживає, особистих речей не виявлено, спальних місць та інших ознак, які вказують на фактичне проживання відповідача за даною адресою також не має. Таким чином, факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном. Позивачка у судове засідання не з`явилася, позов підтримала, просила задовольнити, про що надала заяву. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено судом, на праві приватної власності позивачу [PERSON] належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджує договір купівлі продажу від 21 жовтня 2021 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.10.2021 р. Згідно Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1838 від 25.10.2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: позивач - [PERSON] , [PERSON] , відповідач - [PERSON] . Відповідач [PERSON] це стороння людина, продавець будинку [PERSON] не зняв з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] . Тому, позивач, як власник житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном. Згідно акту від 25.10.2021 року про встановлення факту проживання, складеного депутатом Височанської селищної ради Шепель А.І., в присутності сусідів-свідків зазначено, що громадянин [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] фактично понад 6 місяців не проживає, особистих речей не виявлено, спальних місць та інших ознак, які вказують на фактичне проживання відповідача за даною адресою також не має, а тому факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до етапі 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Статтею 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верхового Суду України від 03.04.1987 р. №2 «Про практику застосування судами житлового законодавства», за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї житлове приміщення зберігається протягом шести місяців. Якщо людина відсутня в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, вона вважається такою, що втратила право на житлове приміщення. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може біти підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи вище наведене, [PERSON] втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою відсутністю, без поважної причини за місцем реєстрації. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved