Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах неповнолітньої [PERSON] із позовом, в якому просить, з урахуванням уточнень, усунути перешкоди [PERSON] шялхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; виселити [PERSON] без надання іншого житла з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та стягнути судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири отримала у приватну власність від [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду від 30.03.2010 року визначено місце постійного проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] .. Відповідач був засуджений за ч.1 ст.263, ч.4 ст.190, ч.1 ст.399, ст.400 КК України до позбавлення волі та після його звільнення з місць позбавлення волі у 2015 році погрозами змусив позивача як представника неповнолітньої власниці зареєструвати його у вказаній квартирі. Після проведення реєстрації місця проживання відповідач без дозволу в`їхав до квартири, змінив замки на вхідних дверях. Неодноразові спроби зайти разом з дитиною до квартири закінчувались погрозами позивачу та дитині. Всі речі позивача та дитини були викинуті з квартири. Тому позивач з дитиною вимушені змушені мешкати разом з матір`ю позивача в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Незважаючи на неодноразові вимоги усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, а також знятись з реєстрації місця проживання в ній, відповідач продовжує там проживати, що стало підставою звернення до суду. Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що є батьком [PERSON] , квартира якій була подарована його матір`ю. Він також надавав дозвіл на реєстрацію у вказаній квартирі позивача у 2003 році після реєстрації шлюбу. Вказує, що позивачем не надано до суду доказів здійснення ним погроз на адресу позивача, замки він не міняв. Ним лише відремонтовані другі двері, які були зламані під час обшуку, ключ від якої він пропонував дочці, але остання відмовилась. Жодної спроби зайти до приміщення позивачем не здійснювалось. Щодо речей також зазначає, що такого факту не було, доказів зворотнього позивачем не надано, до правоохоронних органів позивач не зверталась. Також зазначає, що йому як батьку дитини не потрібно договору для поживання у квартирі. Вказує, що права позивачем по даній справі не порушені, остання таким чином намагається приховати вчений нею злочин. З огляду на викладене вважає позов надуманим, безпідставним, не підтвердженим належними і неспростовними доказами, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представником третьої особи - Департаменту реєстрації ХМР подано до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що у разі звернення позивача до органу реєстрації із рішенням суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням або про виселення, посадовим особам Департаменту буде надано достатньо підстав для прийняття рішення щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача. Просив розглянути справу у відповідності до норм матеріального та процесуального права без участі представника Департаменту. Ухвалою судді від 21.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.11.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 23.12.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Також протокольною ухвалою суду від 23.12.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи. Ухвалою суду від 10.06.2021 року, постановленої без видалення до нарадчої кімнати, відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про продовження строку для подачі зустрічного позову. Ухвалами суду від 27.06.2023 року та від 25.07.2023 року витребувано докази від КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав, наведених у заяві. Крім того, позивача [PERSON] в судовому засіданні було допитано в якості свідка, яка підтвердила обставини, викладені у позові. Також повідомила, що з початку повномаштабного вторгнення проживає разом з дочкою у Бельгії, до цього проживали за адресою: [ADDRESS] через агресивну поведінку відповідача, зокрема, по відношенню до [PERSON] . Він постійно погрожував позивачам, лаявся нецензурно, через що вони декілька разів не ночували вдома, забирав ключі від квартири та машини. Аж поки у травні 2017 року відповідач забрав ключі та виставив їх за двері, речі з часом забирали частинами, бо він їх не віддавав спочатку, потім викинув з квартири. Зазначає, що до 2017 року самостійно сплачувала комунальні послуги, з 2017 року існує заборгованість з оплати платежів за квартиру. Відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказує, що є членом сім`ї позивача - [PERSON] , оскільки є її батьком. Також наполягав, що не чинить позивачам перешкоди у користуванні житлом, навпаки пропонував ключі від квартири дитині, однак вона перебуває під впливом матері. Причину проживання у квартирі позивача пояснює тим, що у нього немає ніякого житла і більше немає де проживати. За комунальні послуги сплачує. Вважає вимоги позивача надуманими. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей ХМР просив справу розглянути у відсутність представника органу опіки та задовольнити позовні вимоги як такі, що відповідають інтересам дитини [PERSON] . В судовому засіданні також було допитано в якості свідка [PERSON] , яка повідомила суду, що є сусідкою [PERSON] , мешкає у сусідньому під`їзді по [ADDRESS] , їх балкони поруч один з одним. З [PERSON] знайома з 2004 року, коли вони разом з чоловіком вселились до квартири, разом гуляли з дітьми, спілкувались, вона завжди була з дитиною. Чоловіка не бачила майже. Коли він повернувся з місць позбавлення волі, почав проживати разом з позивачами. Потім він став вести себе агресивно. [PERSON] з дитиною рази 3-4 у 2016 році ночувала у неї вдома, від неї знає, що чоловік не впускав до квартири. Потім [PERSON] з дитиною виїхали та приїздили за речами. Чула як вони сварились, чоловік їх речі викинув. Потім вони спустились з речами та поїхали. Після цього з [PERSON] не бачились, розмовляли по телефону. Знає, що мешкали після подій десь на [PERSON] , що позивач не мала доступу до квартири, бо в неї не було ключів. Не бачила особисто щоб викликалась поліція. Також зазначила, що відповідач проживав у квартирі по [ADDRESS] до повномаштабного вторгнення, потім вона його не бачила. Від допиту інших свідків сторона позивачів відмовилась. Суд, заслухавши вступне слово позивачів, їх представника та відповідача, допитавши свідка, а також позивача в якості свідка, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому пункт 4 статті 82 ЦПК встановлює, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 03.12.2019 року та постановою Харківського апеляційного суду від 16.06.2020 року, встановлено наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] з 06 червня 2003 року по 13 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - [PERSON] , [INFO] . 12 січня 2004 року між [PERSON] , що діє від імені [PERSON] , та [PERSON] , що діє як законний представник малолітньої [PERSON] , укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за № 5597, згідно якого [PERSON] прийняла у дар трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 96,6 кв м, житловою площею 67,7 кв м. 12 лютого 2004 року зареєстровано право власності [PERSON] на зазначену квартиру, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2815266. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14 грудня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі з 29.12.2015 року також підтверджується довідкою з Відділу обліку та моніторингу інформації про зареєстроване місце проживання ГУДМС України в Харківській області від 19.02.2019 року та довідкою з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 17.05.2019 року. Також вказаними судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] та дочка сторін [PERSON] фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили позивачі під час розгляду даної справи. Відповідачем до суду надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою спірної квартири у період з кінця 2017 року по 2020 рік. Також судом встановлено, що у зв`язку з воєнним станом, введеним в Україні, та активними бойовими діями на території Харкова та Харківської області [PERSON] виїхав за межі України, за місцем реєстрації фактично не проживає більше року у спірній квартирі. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому відповідно до ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, у відповідності до ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Тобто, за змістом зазначених норм матеріального права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було укладено іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Відповідно до ч.4 ст.311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За частиною першою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому право користування чужим майном передбачено у ст. 401-406 ЦК України. У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. В силу частини 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами. Судом встановлено та не спростовано позивачами, що відповідач [PERSON] у 2003 році вселився у спірну квартиру, яка з 12.01.2004 року на підставі договору дарування на праві власності належить його доньці, та був там зареєстрований у 2015 році. Постійно поживав у квартирі, за виключенням періоду відбування покарання у місцях позбавлення волі, до повномаштабного вторгнення держави-агресора на територію України, зокрема, міста Харкова та Харківської області. Зазначене свідчить про те, що він має тривалий зв`язок з Квартирою як із житлом у розумінні статті 8 Конвенції. При цьому суду не надано доказів того, що відповідачу на праві власності належить інше житло. Також не отримано їх судом шляхом витребування доказів. Натомість в судовому засіданні відповідач наполягав, що спірна квартира є єдиним його житлом. Суд зазначає, що у даній справі необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права на проживання у ньому відповідача, який тривалий час проживає в ньому та іншого житла не має. В даному випадку право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи. Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 02 квітня 2021 року, в справі № 581/810/19. Також з огляду на встановлені обставини відсутні підстави і для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки право користування відповідача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житлом є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла. Обставини, на які посилається сторона позивача не спростовують висновків суду. Крім того, стороною позивача не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту перешкоджання відповідачем позивачу у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] . При цьому, з пояснень позивачів вбачається, що вони з початком повномаштабного вторгнення на територію України виїхали за межі України і по теперішній час проживають у Бельгії. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. З огляду на викладене, приймаючи до уваги результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed