Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Везем Шиппінг» про повернення завдатку за попереднім договором та стягнення компенсації за невиконання зобов`язань. В обґрунтування позову зазначено, що 15.11.2021 між ТОВ «Везем Шиппінг» та позивачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-10163. У відповідності до предмету попереднього договору, сторони зобов`язались до 31 березня 2022 року укласти основний договір з купівлі продажу транспортного засобу марки Volksvagen, модель Tiguan, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Позивач вказує, що виконав свої зобов`язання, передбачені договором, а саме здійснив оплату вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок відповідача у сумі 224 421,47 грн. Однак, ТОВ «Везем Шиппінг» не виконало умов попереднього договору та не вчинило жодних дій для укладення основного договору, ухиляється від будь-яких переговорів щодо врегулювання спору щодо предмету попереднього договору, тому має право вимагати повернення грошових коштів, сплачених ним на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг», а також компенсацію за невиконання зобов`язань, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.10.2022 відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.10.2022 накладено арешт на грошові кошти в розмірі 224 421,50 грн, які знаходяться на рахунках та належать ТОВ «Везем шилінг». Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2023 цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про повернення завдатку за попереднім договором та стягнення компенсації за невиконання зобов`язань передано на розгляд Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою від 10 липня 2023 року Печерським районним судом м. Києва відмовлено у прийнятті до провадження справи через порушення порядку передачі справи за підсудністю, встановленого ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.09.2023 прийнято справу до провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкрите судове засідання. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв, клопотань до суду від відповідача не надходило. Своїм право на подачу відзиву не скористався. Беручи до уваги зазначене та відсутність заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що узгоджується із положеннями ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] 15.11.2021 було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-10163. У відповідності до предмета попереднього договору, сторони зобов`язались до 30 березня 2022 року укласти основний договір з купівлі-продажу транспортного засобу марки Volksvagen, модель Tiguan, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] за погодженою договірною ціною (вартістю) в розмірі 224 421,50 грн., у тому числі ПДВ - 37 403,58 грн. Позивачем було повністю виконано свої зобов`язання за попередній договором, та перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» повну суму, а саме 224 421,50 грн., що підтверджується банківською квитанцією про оплату № 146Т003С2Е від 16.11.2021 року. Після спливу терміну для укладення основного договору купівлі-продажу відповідач не уклав з позивачем обумовлений договір, чим порушив умови попереднього договору, які передбачені п. 1.1, п. 1.2, п. 2.3. В той же час, протягом усього терміну дії попереднього договору, до 30 березня 2022 року, відповідач та наймані працівники вводили в обман позивача, повідомляючи, що авто уже придбане та прямує до порту України для здійснення розмитнення, передачі позивачеві, що підтверджується відповідним скрін-зображеннями переписки із телефону позивача. Скориставшись правовою допомогою, в інтересах позивача був направлений адвокатський запит № 220722/5 від 20 липня 2022 року до відповідача, стосовно: місця перебування на день отримання запиту транспортного засобу місця перебування на день отримання запиту транспортного засобу Volksvagen, модель Tiguan, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; отримання копії документів, щодо придбання транспортного засобу Volksvagen, модель Tiguan, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; отримання копії документів, щодо транспортування транспортного засобу Volksvagen, модель Tiguan, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; загальної кількості перерахованих коштів від [PERSON] щодо затрат чи додаткових витрат на усі дії, які пов`язані із викупом, доставкою, розмитненням транспортного засобу Volksvagen, модель Tiguan, рік випуску 2013, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Вказаний запит не був отриманий, а повернувся представнику позивача. 01 серпня 2022 року представником позивача було направлено претензію-вимогу № 429до відповідача стосовно невиконання взятих на себе зобов`язань та вирішення у досудовому прядку ситуації із невиконанням взятих на себе повноважень. Претензія не була отримана відповідачем у зв`язку з чим остання була повернута представнику позивача. Згідно з пунктом 1 частини другої ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із вимогами частини першої ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною першою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. За змістом частини першої ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до частини другої ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до умов попереднього договору між сторонами, договір купівлі-продажу повинен бути укладений до 30 квітня 2022 року, однак такий договір не укладено. Згідно правового висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 та у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 161/2928/19, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. З огляду на вищевказані норми матеріального права та висновки Верховного Суду, зважаючи на встановлені обставини, зокрема, виконання позивачем Попереднього договору, суд приходить до висновку, що Попередній договір між сторонами є укладеним. За правилами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Зміст п. 4.1 Попереднього договору свідчить про те, що дія Попереднього договору закінчилась, з огляду не те, що Основний договір сторонами не укладено. Крім того, зобов`язання за попереднім договором припинились на підставі ч. 3 ст. 635 ЦК України, оскільки Основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, та жодна із сторін не направила другій стороні пропозицію про його укладення. За змістом частини третьої ст. 635ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора, згідно з частиною першою статті 571 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Аналогічних висновків щодо застосування норми статті 570 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 6 листопада 2019 року № 367/661/16-ц. Відповідно до ст. ст. 570, 571 Цивільного кодексу України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання й на забезпечення його виконання. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається в кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму в розмірі завдатку або його вартості. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, то сплачена позивачем сума в розмірі 224 421,50 грн. є авансом, і за законом підлягає поверненню особі, яка її сплатила. Указане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17, від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц. Оскільки ТОВ «Везем шиппінг» до 30 березня2022 року не виконало зобов`язання за попереднім договором від 15.11.2021 року, то у Товариства з 01 квітня 2022 року виник обов`язок з повернення авансового платежу, який був сплачений позивачем. Доказів того, що ТОВ «Везем шиппінг» повернуло кошти, які були сплачені позивачем за умовами попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 15.11.2021 року матеріали справи не містять. Суд вважає, що передана позивачем відповідачу грошова сума, яка є задатком, підлягає поверненню позивачу та підлягає стягненню у подвійному розмірі, як компенсація, а іншого стороною відповідача не було спростовано. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви у розмірі 4 488,43 грн. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування судових витрат 4 488,43 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved