Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

21.06.2023 позивач звернулася у суд з позовом, у якому з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 19.11.2023, просить визнати,\~що причиною\~її вимушеного\~переселення в\~січня 2014\~року з\~окупованої та\~незаконно анексованої\~Автономної Республіки\~Крим,\~Україна,\~є збройна\~агресія Російської\~Федерації проти\~України та\~окупації Російською\~Федерацією території\~Автономної Республіки\~Крим та\~м.\~Севастополя,\~Україна та\~стягнути з\~держави Російська\~Федерація (місце\~знаходження:\~Посольство Російської\~Федерації в\~Україні:\~03049,\~м.\~Київ,\~просп.\~Повітрофлотський,\~27)\~на його\~користь на\~відшкодування моральної\~шкоди у\~розмірі 1392740,00\~грн,\~що за\~офіційним курсом\~Національного банку\~України на\~21.06.2023р\~(39,964\~грн за\~1\~євро на\~момент звернення\~до суду)\~становило 35000\~євро. На обґрунтування позовних вимог зазначила, що є громадянкою України та до 30.12.2014 проживала адресою: [ADDRESS] . Негативні наслідки\~збройної агресії\~російської федерації\~проти України,\~яка розпочалася\~у лютому\~2014\~року,\~ окупація\~та незаконна\~анексія,\~прояви насильства\~та порушення\~прав людини\~на окупованій\~території України\~призвели до\~неможливості проживання\~за вищевказаною\~ адресою\~своєї реєстрації\~в Автономній\~Республіці Крим,\~в наслідок\~чого вона\~була вимушена\~покинути своє\~житло.\~Збройною агресією\~російської федерації\~проти України\~та окупацією\~території Автономної Республіки\~Крим та\~м.\~Севастополя йому\~завдано істотної\~моральної шкоди,\~яка полягає\~в душевних\~стражданнях та\~переживаннях,\~що вона\~зазнала у\~зв?язку з\~протиправними агресивними\~діями російської\~федерації,\~у приниженні\~її честі\~та гідності\~громадянина України,\~вимушеними змінами\~у способі\~звичного нормального\~життя,\~вимушеним переселенням\~із домівки,\~зміною роду\~занять,\~переживанням за\~своїх близьких.\~Встановлена мережа\~російських пунктів\~пропуску позбавила\~її можливості\~вільного пересування\~територією України,\~відбувалися обшуки\~транспортних засобів,\~стало неможливим\~збереження права\~власності на\~своє майно\~без переоформлення\~у незаконний\~спосіб по\~російському законодавству,\~неможливо було\~без розмитнення\~на власному\~автомобілі заїхати\~з материкової\~України до\~АР Крим. Право на труд та на лікування також було поставлено в залежність від оформлення документів по російському законодавству. Знаючи нашу проукраїнську позицію до дому почали приходити з поліції, з військкомата, були погрози з боку агресивних проросійських сусідів. Все призвело до погіршення її стану здоров`я, нервозності, слабкості, аритмії, головних болів, високого тиску, запаморочення. Таким чином, в результаті збройної агресії та окупації російською федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя вона втратив житло, майно, налагоджений побут, сталі соціальні зв?язки, медичне обслуговування, роботу, земельну ділянку із збудованим житловим будинком, можливість проживання в своїй державі, крім того була змушена віддати чужим людям власних собак. 27.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з повідомленням сторін. 26.07.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через вебпортал судової влади України, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав.. Відповідно до реч. 2 ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Як передбачено ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалив здійснити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~ Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. \~ \~ \~ \~Зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. \~ \~ \~ \~Судом установлено, що позивач народилася [INFO] у м. Махачкала та з 01.03.2007 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією його паспорта серії [NUMBER] . Відповідно до довідки від 21.01.2015 № 1305000197 про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції позивач була зареєстрована за вище вказаною адресою, та перемістилася з тимчасово окупованої території в [ADDRESS] 01.01.2015. Довідкою № 01-3593 від 29.12.2014 підтверджується що [PERSON] зареєстрований в базі громадян, які перемістилися з АР Крим, м. Севастополя та південно-східних областей України разом з дружиною [PERSON] , з 29.12.2014. Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 12.01.2006 серії ЯБ № 454218 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1321 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] та робочого проекту житлового дому за зазначеною адресою, [PERSON] надано дозвіл на виконання будівельних робіт На адресу проживання позивача надходили повістки про явку до Сімферопольського районного військкомату [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями вищевказаних повісток. Відповідно до протоколу обшуку від 08.05.2015 в квартирі [ADDRESS] , було проведено обшук. \~\~Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України"\~№1207-VІІ\~від 15\~квітня 2014\~року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України\~"Про\~внесення змін\~до деяких\~законів України\~щодо визначення\~дати початку\~тимчасової окупації"\~від 15\~вересня 2015\~року №685-VІІІ Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (яка є загальновідомою обставиною, а тому не підлягає доказуванню згідно із ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. Автономної Республіки Крим, де проживала позивач. Згідно із ч.2 ст.2\~ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ч.ч.3,6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8\~Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст.22\~ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. \~\~ За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. При вирішенні вимог позивача суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно з яким вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка, на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер. Слід зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України та відповідно окупацію частини території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Згідно із п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Відповідно до п. 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому, на думку суду, є державою-агресором, що, в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Враховуючи те, що переселення позивача з селища Гвардійське,\~АР Крим, яке є окупованою територією, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією території Автономної республіки Крим та м. Севастополя, а встановлення вказаного факту можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації, суд вважає позов в частині встановлення факту обґрунтованим. Позивачем доведено, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації позивач був суттєво обмежений\~у доступі\~до медичних\~та соціальних\~послуг,\~звичного роду\~занять підприємницької\~діяльності,\~що призвело\~до її\~вимушеного переселення,\~в результаті\~чого вона\~втратила житло,\~роботу,\~налагоджений побут,\~сталі соціальні\~зв`язки та\~можливість проживання\~на рідній\~землі,\~що завдало їй значної моральної шкоди. Враховуючи триваючий\~характер порушень\~прав та\~законних інтересів\~ [PERSON] ,\~а також\~зважаючи на\~практику Європейського\~суду з\~прав людини,\~суд вважає\~законним обраний\~позивачем спосіб\~стягнення компенсації\~за завдану\~моральну шкоду\~у виді\~одноразової суми,\~яка покриває\~всі передбачувані\~порушення,\~що були\~допущені Російською\~Федерацією відносно\~нього. Отже, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог. Вирішуючи питання\~щодо розміру\~такої компенсації\~за спричинену\~позивачу моральну\~шкоду,\~суд враховує\~ характер\~та обсяг\~страждань,\~яких зазнала\~позивач,\~множинний характер\~порушень конституційних\~прав останньої,\~характер втрат,крім цього, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Позивач довела суду, що через збройну агресію Російської Федерації проти України та окупацію території Автономної Республіки Крим, у зв`язку з чим вона була вимушено переселена в січні 2015 року з окупованої та незаконно анексованої Автономної Республіки Крим, втратила майно, доходи, у неї було порушено нормальні життєві зв`язки, порушено стосунки з оточуючими людьми, в результаті чого вона відчуває душевний біль, страждання, що свідчить про наявність підстав для компенсації з агресора - Російської Федерації, на користь позивача спричиненої моральної шкоди у розмірі 1392740,00 грн, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову еквівалентно 35000,00 євро. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Згідно із п.1 ч.2 ст.4 за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особо справляється судовий збір, який становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 13420,00 грн. На підставі ст. 27, 55 Конституції України, ст. 2, 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 ст. 2 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, ст. ст. 11, 16, 22, 23, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: approved