Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у серпні 2023 р. до суду надійшла вищезазначена позовна заява про визнання незаконним та скасування з моменту прийняття п. 2 Наказу №108-к від 28.08.2023 «Про проведення розрахунку у зв`язку зі звільненням [PERSON] », стягнення невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 89394 грн. 26 коп., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 03.07.2023, стягнення солідарно з в.о. начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва Зелінського С.А. та КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва моральної шкоди в розмірі 50000 грн. 00 коп., стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн. 00 коп. та судового збору в розмірі 4831 грн. 20 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.05.2020 між виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), як органом управління майном, та позивачем укладено контракт, відповідно до якого останнього призначено на посаду начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва (далі також - «Шеу Святошинського району» м. Києва), термін дії контракту - з 01.07.2020 по 30.06.2023. У зв`язку із закінченням терміну дії контракту, Київським міським головою прийнято розпорядження №547 від 27.06.2023 «Про звільнення [PERSON] » на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до вказаного розпорядження в.о. начальника КП «Шеу Святошинського району» м. Києва Зелінським С.А. 28.06.2023 видано наказ «Про проведення розрахунку у зв`язку зі звільненням [PERSON] ». 03.07.2023 позивач отримав даний наказ та 121852 грн. 19 коп. компенсації за невикористану відпустку, за період з 04.04.2018 по 04.04.2022. Позивач зазначає, що проведений розрахунок проведено не повному обсязі, сума виплаченої компенсації за невикористану відпустку була зменшена на підставі наказу відповідача на суму отриманої премії в розмірі 89394 грн. 26 коп. Із вказаним рішенням позивач не погоджується, вважає його незаконним, з огляду на те, що розрахунок повинен бути за 153 календарних дні невикористаної щорічної відпустки в розмірі 262417 грн.95 коп. (без обов`язкових платежів), після відрахування податків, відповідач повинен був сплатити 211246 грн. 45 коп. Відповідачем не проведено остаточного разрахунку з позивачем після звільнення. Утримання розміру виплаченої позивачу премії із суми нарахованої компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки при звільненні, є порушенням вимог трудового законодавства. З огляду на викладене, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з розміру середньоденного заробітку, який становив 1886 грн.86 коп. Крім того, такими діями відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає в отриманні великих душевних страждань, хвилювань, а також приниження честі, гідності. Позивач не отримував заробіток з часу незаконного відсторонення, також не було виплачено коштів за календарні дні невикористаної відпустки. Моральну шкоду оцінює в сумі 50000 грн.00 коп. Понесені витрати на професійну правничу допомогу складають 15000 грн.00 коп. 22.09.2023 начальник КП «Шеу Святошинського району» м. Києва Зелінський С.А. подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що в 2021 р. позивачу нараховувалась та виплачувалась премія, яка не передбачалась умовами укладеного контракту, що призвело до неправомірного отримання коштів позивачем. Відповідачем було направлено на адресу позивача претензію на суму 135480 грн. 00 коп., на яку позивач не відреагував. Під час проведення розрахунку з позивачем, йому була виплачена сума коштів та утримано надмірно отримані бюджеті кошти. Проведення розрахунку з позивачем є вірним та правомірно утримано надмірно сплачені бюджетні кошти, підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Розмір моральної шкоди позивачем не обгрунтовано, не зазначено, яких саме фізичних, моральних страждань зазнав позивач, належних доказів, розрахунку суми моральної шкоди долучено не було. Підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Обсяг, вартість витрат щодо отримання правничої допомоги не підтверджені належними доказами, розрахунками, що є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с.55-69). 17.11.2023 представник позивача подав розрахунок стягнення невиплаченого заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та судових витрат. Зазначає, що позивачу нараховано до виплати, з урахуванням обов`язкових платежів та податків 211246 грн. 45 коп., виплачено 121852 грн.19 коп. При цьому, невиплачена сума складає 89394 грн.26 коп. Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач зазначив, що розмір його середньоденного заробітку становить 2476 грн. 86 коп. За період з липня 2023 р. по листопад 2023 р. (142 дні) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 351741 грн. 12 коп. Моральну шкоду оцінює в сумі 25000 грн. 00 коп., судові витрати - 4831 грн. 20 коп., витрати на правову допомогу -15000 грн. 00 коп. (а.с.158-161). 23.11.2023 представник відповідача подав заперечення на розрахунок заявлених позовних вимог, просить відмовити у задоволенні наведених позивачем розрахунків, зазначає, що відповідно до Наказу від 28.06.2023 №108-к про проведення розрахунку у зв`язку зі звільненням позивача, йому нараховано компенсацію за 153 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та утримано надмірно сплачені бюджетні кошти відповідно до висновку Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту. Даний наказ є правомірним, а позовна вимога щодо визнання незаконним та скасування п. 2 Наказу від 28.06.2023 №108-к - такою, що не підлягає задоволенню. Враховуючи, що при звільненні з позивачем проведено усі розрахунки, затримок із виплат коштів не було, а тому стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню. Крім того, заявлена позивачем сума за час затримки розрахунку значно перевищує розмір оспорюваної суми при звільненні. Заходів досудового врегулювання спору позивачем здійснено не було, також відсутні обгрунтування, що позивач зазнав будь-яких майнових втрат через затримку розрахунку при звільненні. Заявлений позивачем розмір моральної шкоди є необгрунтованим, не вказано, яких саме фізичних, моральних страждань зазнав позивач, відповідних доказів не надано. Стягнення витрат на правову допомогу є незаконним та необгрунтованим, позивачем не надано розрахунків витрат, інших документів, які підтверджують обсяг, вартість наданих адвокатом послуг (а.с. 194-206). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2023 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 46-47). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.08.2023 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 49-50). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.10.2023 провадження у справі закрито у частині позовних вимог про стягнення солідарно з в.о. начальника КП «Шеу Святошинського району» м. Києва Зелінського С.А. та КП «Шеу Святошинського району» м. Києва 50000 грн. 00 коп. моральної шкоди (а.с. 130-131). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.10.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 151). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, вважає, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав їх необгрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві, запереченні на розрахунок заявлених позовних вимог підтримала. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ІІІ. Фактичні обставини справи 28.05.2020 між виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Оран управління майном), в особі Київського міського голови Кличка В.В. та начальником КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва [PERSON] (Начальник) укладено контракт (а.с. 12-21). Пунктом 1.1 контракту передбачено, що начальник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне керівництво підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і зберігання закріпленого за підприємством комунального майна, а виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Оран управління майном), від імені якого виступає Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Оран управління майном), зобов`язується створювати належні умови для роботи начальника. На підставі контракту виникають трудові відносини між начальником та органом управління майном цього підприємства (п. 1.2 контракту). Контракт діє з 01.07.2020 по 30.06.2023 (п. 5.1 контракту). 25.06.2021 між виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), в особі Київського міського голови Кличка В.В. та начальником КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва [PERSON] укладено додаткову угоду до контракту від 28.05.2020, відповідно до якої сторони погодили, що посадовий оклад начальника підприємства з 01.07.2021 становить 50025 грн. 00 коп., з 01.12.2021 - 52169 грн. 00 коп. Контракт діє з 01.07.2020 по 30.06.2023 (а.с. 22-23). Розпорядженням Київського міського голови від 09.03.2022 №148 у зв`язку з невиконанням доручень під час правового режиму воєнного стану, [PERSON] , начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва, відсторонено від займаної посади з 09.03.2022 до закінчення строку дії правового режиму воєнного стану (а.с. 24). 24.01.2023 Департаментом внутрішнього фінансового контролю Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) складено аудиторський звіт за результатами позапланового аудиту КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва за 2021 р. У ході аудиту проведено перевірку правильності нарахування оплати праці начальнику [PERSON] у 2021 р. та встановлено неправомірне використання коштів на загальну суму 135 480 грн. 00 коп. (а.с. 85-92). Розпорядженням Київського міського голови від 27.06.2023 №547, [PERSON] звільнено з посади начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва 30.06.2023 у зв`язку з закінченням строку контракту (а.с.75). Наказом в.о. начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва Зелінський С. від 28.06.2023 №108-к, у зв`язку з закінченням строку контракту від 30.06.2023 (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП Ураїни), зобов`язано виплатити [PERSON] компенсацію за 153 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (п. 1 наказу); врахувати п. 3.2.3 (аудиторська знахідка №1) висновку Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту від 24.01.2023 №070-2-2-04/1, утримати надмірно сплачені кошти (п. 2 наказу) (а.с. 25). Відповідно до платіжної інструкції №310, виписки з рахунку від 30.06.2023, позивачу здійснено перерахування коштів за невикористані дні відпусток в сумі 121852 грн. 19 коп. (а.с. 78-79). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2023 №761/10449/22, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23.08.2023 та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.03.2023 визнано незаконним та скасовано розпорядження Київського міського голови Кличка В.В. №148 від 09.03.2022 про відсторонення [PERSON] , стягнуто з КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 564724 грн. 08 коп. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача, з врахуванням нарахованої заробітної плати за січень 2022 - 52169 грн. 00 коп. та лютий 2022 р. - 51859 грн. 18 коп., з врахуванням 42 робочих днів, становить 2476 грн. 86 коп. (а.с. 162-180). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст. 1 Закону України «Про оплату праці». У частині 1 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 640/24361/19, з огляду на положення статей 116, 117 КЗпП України позивачу в день її звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку, яка не виплачена з вини роботодавця, що є порушенням законодавства про оплату праці та створює підставу для відповідальності останнього за статтею 117 КЗпП України. Компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є державною гарантією, а спір про стягнення цієї компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку у зв`язку із її несвоєчасною виплатою на підставі статті 117 КЗпП України є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка включається до додаткового фонду заробітної плати, є виплатою за невідпрацьований час, і має компенсаційний характер, пов`язаний, як правило, із фактом звільнення працівника. Наявність підстав для задоволення позову про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки є законними та обґрунтованими. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 640/11699/21. Судом встановлено, що розпорядженням Київського міського голови №547 від 27.06.2023, позивача звільнено з посади начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва з 30.06.2018. Наказом в.о. начальника КП Шляхоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Святошинського району» м. Києва від 28.06.2023 №108-к зобов`язано виплатити [PERSON] компенсацію за 153 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. 30.06.2023 позивачу здійснено нарахування та виплату коштів у розмірі 121852 грн. 19 коп. Проте, розрахунок за компенсацію невикористаних відпусток з позивачем проведено не в повному розмірі. Під час судового розгляду представник відповідача повідомила, що позивачу нараховано компенсацію за 153 календарних днів невикористаної відпустки з утриманням надмірно сплачених бюджетних коштів відповідно до висновку Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту за 2021 рік, за результатами якого складено аудиторський звіт від 24.01.2023. З даним твердженням суд не погоджується, з огляду на те, що при звільненні з працівником проводиться виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації. Дана позиція узгоджується з вищенаведеними нормами Закону. Утримання будь-яких сум із заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки працівника, крім обов`язкових платежів, податків, законодавством не передбачено. Повернення неправомірно отриманих позивачем коштів (премій) може бути предметом окремого судового розгляду. З огляду на викладене, з відповідача підлягає стягненню невиплачена сума за невикористані відпустки в сумі 89394 грн. 26 коп. (211246 грн. 45 коп. (нараховані кошти до виплати, з урахуванням утриманих обов`язкових платежів та податків з фізичної особи) - 121246 грн. 45 коп. (сплачені кошти)). Враховуючи, що позивачу не повністю компенсовано суму за невикористані дні щорічної основної відпустки, а відтак до таких спірних правовідносин необхідно застосувати відповідальність роботодавця протягом усього періоду затримки невиплати компенсації за невикористані дні відпустки, починаючи з наступного дня після звільнення по день ухвалення рішення суду. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок). При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата для обчислення за весь час затримки по день фактичного розрахунку розрахована позивачем вірно, за основу взято рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20.01.2023 у справі №761/10449/22, яким встановлено середньоденну заробітну плату позивачу в розмірі 2476 грн. 86 коп. (за січень 2022 р. - 52169 грн. 00 коп., лютий 2022 р. - 51859 грн. 18 коп.) / 42 (робочі дні). Відтак, суд прийшов до переконання, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи, за період з 03 липня 2023 року по листопад 2023 року становить 351714 грн. 12 коп. (142 робочих дні х 2476 грн. 86 коп. (середньоденна заробітна плата), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування п. 2 Наказу №108-к від 28.06.2023 «Про проведення розрахунку у зв`язку зі звільненням [PERSON] », не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що при звільненні з позивачем не було проведено повного, остаточного розрахунку за компенсацію невикористаних відпусток, невиплачену суму стягнуто з відповідача, що є належним способом захисту цивільних прав та інтересів позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат за моральну шкоду, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У постановах Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 127/16375/19, від 01.03.2023 у справі № 185/5224/21 викладено правовий висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. В обгрунтування вимог заподіяння моральної шкоди позивач посилається на великі душевні страждання, хвилювання, приниження його честі, гідності, відсутності отримання заробітку з часу незаконного відсторонення, невиплати коштів за календарні дні невикористаної відпустки. При цьому, належних, достовірних, беззаперечних доказів на підтвердження даної обставини, суду надано не було. Ураховуючи те, що позивачем не надано даказів того, що незаконні дії відповідача призвели до моральних страждань, тому заподіяння моральної шкоди позивачу не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000 грн. 00 коп. необхідно відмовити. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому завдоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 4411 грн. 02 коп. Що стосується вимог щодо стягнення витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 15000 грн 00 коп. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 за № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до п.п. 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту ст.ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. В обґрунтування понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи у розмірі 15000 грн. 00 коп., позивач надав договір №1-06/2022 про надання правничої (правової) допомоги від 10.06.2022, укладеного з адвокатом Шульгою Н.А., відповідно до п. 4.2 якого факт виконання робіт та наданих послуг за цим договором підтверджується актом виконаних робіт та наданих послуг, який підписується сторонами. Додатковою угодою №2 до вказаного договору сторони у п. 4.1 визначили, що розмір гонорару адвоката під час підготовки позовної заяви становитиме 15000 грн. 00 коп. Актом №2 виконаних робіт та наданих послуг визначено, що опрацювання наданих документів складає 6000 грн. 00 коп., підготовка та подання позовної заяви до суду - 9000 грн. 00 коп. (а.с.36-40). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК). У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи, що справа не є значної складності, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, враховуючи виконані в акті роботи, суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача у розмірі 7000 грн 00 коп., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи. На підставі викладеного та

Outcome: partial