Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовав тим, що постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 січня 2021 року постанову серії ДП18 № 471351 від 19 листопада 2020 року, винесену інспектором роти 3 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Шестеріковим О.О. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП і накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн скасовано, справу про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито. Позивач вважає, що діями відповідача йому були спричинені моральні стражданні, які полягають у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях та душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, порушення нормальних життєвих стосунків, так як винесення постанови відбулося на очах у дружини та двох доньок. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] , посилаючись на ст.ст. 1174, 1776 ЦК України, просив стягнути з держави через Державну казначейську службу України на свою користь 10000 грн відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням службової особи органу державної влади Департаменту патрульної поліції. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Не погоджуючись з даним рішенням суду, Державною казначейською службою України подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своє апеляційної скарги вказує, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Судом першої інстанції не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження №12-199гс18). В апеляційній скарзі звернуто увагу, що факт незаконності прийняття рішення, вчинення дії чи діяльності органу державної виконавчої служби, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен стверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди, а постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 січня 2021 року незаконність дій посадових осіб Державної казначейської служби України не встановлена, тому скаржник вважає, що підстав для задоволення позову немає. Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник УПП в Харківській області Департаменту патрульної поліції - Федюк Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги наголошує, що при вирішенні справи суд, повинен був з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В апеляційній скарзі представник Федюк Д.В. вказує, що підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, оргаців досудового розслідування, прокуратури і суду» при вирішені цього спору немає, оскільки УПП в Харківській області Департаменту патрульної поліції не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність чи досудове розслідування. В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що при відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується. Фактичних даних про наявність моральної шкоди позивачем в суді першої інстанції не надано, а безпосередньо суд першої інстанції ототожнив факт скасування оскаржуваної постанови з наявністю моральної шкоди. Крім того, суд в своєму рішенні, щодо оскарженої постанови, не визнав дії інспектора протиправними або незаконними, тому дана обставина повинна мати преюдиційне значення, в частині відсутності протиправних дій з боку інспектора. Сам факт скасування постанови не свідчить про протиправність дій з боку інспектора та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду. Представник УПП в Харківській області Департаменту патрульної поліції - Федюк Д.В. в апеляційній скарзі посилається на правові висновки викладенні в постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781 /16-ц, провадження № 61-9338св18 та від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, в яких вказано, що саме позивач доводить наявність шкоди та її розмір. 11 жовтня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив, в якому останні просять задовольнити апеляційні скарги відповідачів, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. У відзиві вказано, що Управління патрульної поліції в Харківській області не має статусу юридичної особи, не має коду ЄДРПОУ, а є лише структурним підрозділом Департаменту патрульної поліції, тому є неналежним відповідачем. Інші сторони даної справи своїх відзивів на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надіслали. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Згідно з ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 19 листопада 2020 року інспектором роти 3 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Шестеріковим О.О. було винесено постанову серії ДП18 № 471351 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП і накладення адміністративного на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 січня 2021 року у адміністративній справі № 428/10047/20 скасовано постанову серії ДП18 № 471351 від 19 листопада 2020 року, винесену інспектором роти 3 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Шестеріковим О.О. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 122 КУпАП закрито. Задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що незаконні дії органів поліції завдали моральних страждань позивачу, так як [PERSON] незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, пов`язаної з необхідністю відновлення його прав. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду доходить наступних висновків. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). Згідно зі статтями 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2, ст. 4 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21) зазначено, що: «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21) зазначено, що «у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 19000сво18), апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом». Відповідні правові висновки щодо застосування норм права містяться і в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 провадження 61-922св21. Доводи апеляційних скарг щодо не доведення позивачем факту завдання йому моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки інспектором роти 3 батальйону 3 Управління патрульної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Шестеріковим О.О. було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності, що в подальшому судом визнано незаконним, так як встановлено відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з необхідністю відновлення прав позивача. Посилання в апеляційній скарзі Державної казначейської служби України на те, що жодні права та інтереси позивача Казначейство не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, у зв`язку з цим відсутні підстави для відшкодування Державною казначейською службою України завданої позивачу шкоди, то вони на думку апеляційного суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до покладених завдань та в установленому законодавством порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України від 15 квітня 2015 за №215). Враховуючи наведене, шкода, завдана позивачу незаконними діями органом державної влади, відшкодовується за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17. Колегія суддів апеляційного суду погоджується із визначеним судом першої інстанції з розміром відшкодування моральної шкоди, підставою для відшкодування якої є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц , від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17. Визначаючи розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що 10 000,00 грн є співмірним та розумним розміром відшкодування завданих позивачу душевних страждань, завданих позивачувнаслідок незаконних дій працівників управління національної поліції, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Отже, доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України та Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, як того просив скаржник. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вище викладене, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що понесені сторонами витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed