Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

1 жовтня 2023 року представник позивача, адвокат Заборський О. В., звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що [PERSON] працював на посаді прохідника на підземних роботах шахти «Першотравнева-1» Першотравневого рудоуправління виробничого об`єднання «Кривбасруда», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - АТ «КЗРК»). Так 10.04.1983 року з позивачем трапився нещасний випадок на виробництві через травмування другого пальця кисті правої руки внаслідок контакту із гострим предметом. На цій підставі було складено акт за формою Н-1 щодо нещасного випадку на виробництві від 27.12.1993 року. У зв`язку з нещасним випадком та негативною динамікою перебігу травми позивачу висновком ЛТЕК від 05.04.1994 року первинно було встановлено 5% втрати професійної працездатності в зв`язку з трудовим каліцтвом по травмі 1983 року, а після переогляду 22.09.1994 року повторно встановлено 60% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва по травмам 1983 року та 1985 року й визначено третю групу інвалідності. Після неодноразових щорічних переоглядів 03.09.2014 року позивачу повторно було встановлено 40% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва та третю групу інвалідності з 1 жовтня 2014 року безстроково. За рекомендаціями МСЕК позивач потребує спостереження у лікаря-невролога медикаментозного та санаторно-курортного лікування. Таким чином позивач втратив своє здоров`я та працездатність, набувши трудове каліцтво внаслідок нещасного випадку при виконання робіт з підвищеною небезпекою на АТ «КЗРК», яке повинно позивачу завдану моральну шкоду відшкодувати, оскільки роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці. Так позивача постійно турбує біль в двох пальцях правої кисті руки, а права рука повноцінно не функціонує, оскільки травмований палець на руці не згибається, що істотно погіршує психологічний аспект життя позивача, що спричиняє йому моральні страждання, які він оцінює в сумі 268 000 грн., виходячи з критеріїв розумності та справедливості. На підставі викладеного просив суд стягнути з АТ «КЗРК» на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 268 000 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, а також витрати на правову допомогу у розмірі 9000 грн. Не погоджуючись із позовом представник відповідача, Власкіна Т. Я. , подала відзив, де вказувала, що АТ «Кривбасзалізрудком» вважає вимоги позивача незаконними і необґрунтованими з наступних підстав. Спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Так відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була передбачена вперше Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року, «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», введеними в дію з 1 липня 1993 року, а в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у ст. 237-1 КЗпП України. Оскільки у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди 28.10.1991 року, тобто з дня встановлення йому первинно висновком ЛТЕК втрати професійної працездатності, то у зв`язку із цим діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я. Отже, на час отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві законодавство не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем. Також вказувала, що позивач працював прохідником з виробництва вибухових робіт на ш. «Першотравнева-1», однак АТ «Кривбасзалізрудком» не є правонаступником підприємства, де працював позивач на час встановлення первинно йому стійкої втрати професійної працездатності, тому АТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем у справі, оскільки ш. «Першотравнева» перейшла під фактичне управління ДП «Кривбасшахтозакриття» та ПрАТ «ПІВНГЗК», у користуванні яких знаходяться землі під таку шахту. Додатково вказувала, що при передачі майна від ДАК «Укррудпром» до ДП «Криворізький залізорудний комбінат» майно та документація ш. «Першотравнева-1» не передавались відповідачу. Отже, оскільки до статутного фонду АТ «Кривбасзалізрудком» не увійшло майно ш. «Першотравнева», тому комбінат не може бути правонаступником майнових та немайнових прав ш. «Першотравнева-1» ДВО «Кривбасруда». Зазначала, що 10.04.1983 року прохідник [PERSON] отримав пошкодження в результаті контакту з гострим предметом, про що складено акт від 27.12.1993 р., що сталось через особисту необережність останнього, оскільки [PERSON] в процесі виконання своїх робіт не додержувався нормативно-правових документів з охорони праці, що стало причиною настання нещасного випадку на виробництві із ним, тому вина підприємства відсутня, тому не може бути покладено відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Доказів, які б підтверджували факт перенесення позивачем моральних страждань, суду не надано, тому спричинення йому моральної шкоди не доведено. Таким чином, посилаючись на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року за аналогічним позовом [PERSON] , яким позивачу було відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, просила суд повністю відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог до АТ «КЗРК». Ухвалою суду від 4 жовтня 2023 року при відкритті провадження у справі судом було визначено проводити розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Ухвалою суду від 17 листопада 2023 року представнику відповідача було відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи із викликом сторін. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Заборський О. В., не подали заперечень проти розгляду справи без виклику сторін за наявними матеріалами. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] працював з 07.06.1980 року по 02.10.1995 року гірничим робочим, прохідником, підсобним робочим, сторожем на шахті «Першотравнева-1» виробничого об`єднання «Кривбасруда», звідки був звільнений через перехід на інвалідність 2-ї групи, що підтверджується копією трудової книжки позивача (серія [NUMBER] ). Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві від 28 грудня 1993 року, складеного на шахті «Першотравневій» виробничого об`єднання «Кривбасруда», встановлено отримання позивачем, [PERSON] , який працював прохідником, трудового каліцтва 10 квітня 1983 року внаслідок травмування другого пальця кісті правої руки, оскільки він уколовся об проволоку через власну недбалість, тому перебував на лікарняному 32 дні. На підставі довідки МСЕК від 5 квітня 1994 року вбачається, що внаслідок огляду [PERSON] , прохідника шахти «Першотравнева-1» було встановлено 3-у групу інвалідності через трудове каліцтво та визначено 55% стійкої втрати професійної працездатності, а саме: 50% через травму від 1985 року та 5% вперше через травму від 1983 року. За довідкою МСЕК серія МСЕ № 051029 від 14 вересня 1995 року вбачається, що внаслідок повторного огляду [PERSON] було встановлено 2-у групу інвалідності через трудове каліцтво строком до жовтня 1996 року. Також за повідомленнями МСЕК за актом № 1240 внаслідок огляду 3 вересня 2014 року [PERSON] , йому було визначено 3-ю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та 40% стійкої втрати професійної працездатності безстроково, що підтверджується листом від 27.09.2023 року Зарічного МСЕК. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Згідно із ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. За ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. На підставі ст.237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 роз`яснив право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи, що відшкодування працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому ст. 237-1 КЗпП України, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, пов`язаного з виробництвом, та моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням безпосередніх трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Так відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Таким чином невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних умов праці, що спричинило трудове каліцтво позивача з втратою працездатності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15.06.2020 р. по справі № 212/3137/17-ц. При цьому суд зазначає, що за ч. 1 ст. 37 ЦК УРСР (на момент перейменування виробничого об`єднання «Кривбасруда») юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про підприємства в Україні» (на момент перейменування виробничого об`єднання «Кривбасруда») підприємство може бути створено в результаті виділення зі складу діючого підприємства, організації одного або кількох структурних підрозділів, а також на базі структурної одиниці діючих об`єднань за рішенням їх трудових колективів, якщо на це є згода власника чи уповноваженого ним органу. Створення підприємств шляхом виділення здійснюється зі збереженням за новими підприємствами взаємних зобов`язань та укладених договорів з іншими підприємствами. Згідно із ч. 1, 6 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» ліквідація і реорганізація (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства провадяться з дотриманням вимог антимонопольного законодавства за рішенням власника, а у випадках, передбачених цим Законом, за рішенням власника та за участю трудового колективу або органу, уповноваженого створювати такі підприємства, чи за рішенням суду або арбітражного суду. При виділенні з підприємства одного або кількох нових підприємств до кожного з них переходять за роздільним актом (балансом) у відповідних частинах майнові права і обов`язки реорганізованого підприємства. На підставі п. 2.1, 4.1 «Положення про порядок поділу підприємств і об`єднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць», затвердженого наказом Міністерства економіки України, Міністерства статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 (втратило чинність 25 серпня 2015 року), відокремлення - це виділення зі складу підприємства (об`єднання) структурного підрозділу (одиниці) і створення на його базі самостійного підприємства або вихід підприємства із складу об`єднань, зазначених у пп. «б» п. 3.1 цього Положення. Об`єктами відокремлення є структурні підрозділи та структурні одиниці відповідно до п. 2.1 цього Положення, а також підприємства, що входять до складу об`єднань. Розподільчий баланс є документом, у якому, зокрема, визначено обсяг майнових прав та обов`язків, які перейшли до створеної шляхом виділу (виділення, відокремлення) юридичної особи. Вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на АТ «Криворізький залізорудний комбінат», суд виходить з того, що трудове каліцтво трапилось 10 квітня 1983 року із [PERSON] під час його перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Кривбасруда» Першотравневе рудоуправління, шахта «Першотравнева», на яке законодавством було покладено обов`язок із забезпечення безпечних та нешкідливих умов праці. Так наказом об`єднання «Кривбасруда» від 20 вересня 1989 року № 349 було з 1 жовтня 1989 року було ліквідовано Першотравневе рудоуправління, на базі якого створено окрему структурну одиницю, зокрема, шахта «Першотравнева-1». При цьому суд не приймає посилання представника відповідача на наказ від 26.12.1994 року про ліквідацію шахти «Першотравнева-1», оскільки за трудовою книжкою позивача [PERSON] був звільнений 1 січня 1995 року по переводу до створеної шахти «Першотравнева», яка залишилась у виробничому об`єднанні «Кривбасруда». В подальшому виробниче об`єднання «Кривбасруда» було перейменовано на державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», перетворене на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром», у подальшому перетворене у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», яке згодом стало АТ «Криворізький залізорудний комбінат». Тож суд не приймає посилання представника відповідача на постанову КМУ від 2 березня 1998 року, наказ від 5 січня 1998 року про ліквідацію шахти «Першотравнева» та наказ від 25 червня 2004 року про створення ДП «Кривбасшахтозакриття», оскільки на той момент [PERSON] вже не працював на підприємстві відповідача та оскільки вони не доводять відсутність правонаступництва АТ «Криворізький залізорудний комбінат» у спірних правовідносинах. Крім того суд не приймає до уваги накази від 29 липня 1998 року та від 11 вересня 1998 року про утворення «Криворізького державного гірничорудного управління гідрозахисту» та від 17 березня 2006 року про його ліквідацію, оскільки воно не стосується шахти Першотравнева, де фактично працював позивач. На підставі переліченого вмотивування, суд зауважує, що структурні одиниці виробничого об`єднання «Кривбасруда», у тому числі Першотравневе рудоуправління та новостворені на його базі 1 жовтня 1989 року окремі структурні одиниці, зокрема, шахта «Першотравнева», не мали статусу юридичних осіб. До того ж створенням на базі окремих структурних підрозділів виробничого об`єднання «Кривбасруда», шахт «Першторавнева-Дренажна» та «Гигант-Дренажна» державного підприємства «Кривбасгідрозахист» за розподільчим балансом від 1 липня 1998 року не було прямо передбачено переходу до ДП «Кривбасгідрозахист» обов`язку з відшкодування шкоди, завданої працівнику ушкодженням здоров`я під час перебування у трудових відносинах з виробничим об`єднанням «Кривбасруда». Таким чином за встановленими обставинами справи достеменно вбачається, що правонаступником виробничого об`єднання «Кривбасруда», у структурних підрозділах якого працював [PERSON] , є саме відповідач, АТ «Криворізький залізорудний комбінат». Аналогічна правова позиція була викладена Об`єднаною Палатою Верховного Суду у постанові від 15 червня 2020 року по справі № 212/3137/17-ц, а також Верховним Судом у постанові від 14 липня 2020 року по справі № 212/6988/17-ц. На підставі викладеного вмотивування суд відкидає посилання представника АТ «Криворізький залізорудний комбінат» щодо неналежності АТ «Кривбасзалізрудком» як відповідача по даній справі. Згідно із п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 4) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 4 судам роз`яснено, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій. Однак суд зазначає, що по справі було встановлено, що у зв`язку з отриманням трудового каліцтва, визначеного вперше актом про нещасний випадок на виробництві від 28 грудня 1993 року, позивачу було встановлено довідкою МСЕК від 5 квітня 1994 року також вперше стійку втрату працездатності у розмірі 5% через виробничу травму від 10 квітня 1983 року. При цьому через отримання трудового каліцтва у 1985 році [PERSON] , підтверджене актом від 13.08.1985 року про нещасний випадок на виробництві, що було встановлено рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, в подальшому за довідкою ЛТЕК від 28.10.1991 року позивачу було первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом та ІІІ групу інвалідності. Потім, з рештою, МСЕК за актом № 1240 визначила 3 вересня 2014 року [PERSON] 3-ю групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва та загалом 40% стійкої втрати професійної працездатності безстроково. Отже, суд зазначає, що підставою позову [PERSON] , за яким позивачу рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року було відмовлено у стягненні моральної шкоди був факт трудового каліцтва [PERSON] від 1985 року, в той час коли підставою даного позову є факт трудового каліцтва [PERSON] саме від 1983 року. До того ж факт виробничої травми позивача від 10 квітня 1983 року був вперше встановлений актом від 28 грудня 1993 року з визначенням [PERSON] вперше МСЕК від 5 квітня 1994 року стійкої втрати працездатності у розмірі 5% вже під час дії редакції Закону України «Про охорону праці» та «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», які покладали на роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва відповідальність перед працівником. Так на підстави п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, суд вказує, що спори щодо відшкодування шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Оскільки право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тому право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 20.11.2019 р. по справі № 210/3177/17. Через це суд відкидає доводи представника про те, що внаслідок отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві законодавство не містило положень про відшкодування моральної шкоди роботодавцем, спричиненої працівнику внаслідок трудового каліцтва. Суд також зазначає, що згідно із п. 11 «Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків», затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Таким чином за встановлених судом обставин [PERSON] безсумнівно було заподіяно моральну шкоду через його травмування 10 квітня 1983 року, оскільки внаслідок трудового каліцтва у позивача змінились умови життя, він змушений проходити лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт, а також свою обмеженість у активному способі життя. Суд при цьому відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Так доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки відповідач не забезпечив безпечних і нешкідливих умов праці позивача, тому сама по собі наявність провини [PERSON] у його травмуванні 10 квітня 1983 року не знімає відповідальності з підприємства відповідача. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт трудового каліцтва позивача з втратою працездатності безумовно свідчить про спричинення йому моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності та справедливості. Так, вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує глибину його фізичних та моральних страждань внаслідок трудового каліцтва, а також суд бере до уваги при обрахунку розміру моральної шкоди ступінь втрати ним працездатності через трудове каліцтво, вину підприємства відповідача у не забезпеченні безпечних умов праці, яка лежить на АТ "Кривбасзалізрудком", а також провину самого [PERSON] , що призвело до нещасного випадку на виробництві із ним у 1983 році. У цьому сенсі суд узяв до уваги той факт, що [PERSON] через трудове каліцтво від 1983 року було вперше встановлено 5% стійкої втрати професійної працездатності із загальної 55% стійкої втрати професійної працездатності, а внаслідок трудового каліцтва [PERSON] у 2014 році в подальшому було визначено безстроково загальної 40% стійкої втрати професійної працездатності без розмежування відсоткового відношення такої втрати щодо трудового каліцтва [PERSON] від 1983 року та від 1985 року. Суд при цьому зважає на ту обставину, що безпосередні дії самого позивача призвели до підстав виникнення з ним нещасного випадку на виробництві 10 квітня 1983 року. Отже, при визначенні розміру моральної шкоди позивачу внаслідок отриманого ним трудового каліцтва за даним позовом слід визначити відшкодування, яке дорівнюватиме саме 15000 грн., що відповідатиме завданій моральній шкоді [PERSON] через незворотність негативних наслідків вказаного трудового каліцтва на його подальшому житті та відповідатиме принципу справедливості, зважаючи на встановлені судом обставини справи. Таким чином суд дійшов висновку, що заявлений представником позивача позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача в рахунок відшкодування [PERSON] моральної шкоди, спричиненої трудовим каліцтвом, у розмірі 15000 грн. Суд при цьому зауважує, що порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до пп. «А» п. 164.2.14 ст. 164 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку (в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати) та відповідно підлягають оподаткуванню, однак крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц. Таким чином суд зазначає, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок трудового каліцтва, тобто заподіяння йому шкоди здоров`ю. На підставі переліченого вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок отриманого трудового каліцтва. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачем [PERSON] витрати на правничу допомогу адвоката підтверджуються ордером № 1203990 та свідоцтвом адвоката Заборського О. В., розрахунком від 01.10.2023 року витрат на правничу допомогу в сумі 9000 грн., актом виконаних робіт від 01.10.2023 року, підписаний сторонами, на суму 9000 грн. за ознайомлення з матеріалами, опрацювання правової позиції, збір доказів, підготовку документів, складання позовної заяви та судове представництво (1 год. в сумі 1000 грн.), а також прибутковим касовий ордером та квитанцією від 01.10.2023 року про сплату позивачем 9000 грн. за надану правничу допомогу адвокату Заборському О. В. Натомість, суд зазначає, що розгляд справи відбувся без проведення судового засідання, внаслідок чого витрати позивача на правничу допомогу адвоката в сумі 1000 грн. не були доведені належним чином. В іншій частині наведених витрат, враховуючи докази на їх підтвердження, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду, то суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу є доведеними в сумі 8000 грн. (9000 - 1000 = 8000), оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також при цьому були дотримані критерії розумності їх вартості. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то судові витрати останнього з оплати доведеного в суді розміру правничої допомоги в сумі 8000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 447,76 грн. (15000 / 268000 х 8000 = 447,76). Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 150 грн.

Outcome: partial