Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

У квітні 2022 року [PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернулася до Франківського районного суду м. Львова з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі ПАТ АБ «Укргазбанк», відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 25 293,42 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилася цивільна справа №2-1223/2009 за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів та звернення стягнення на предмет застави. Вказує, що 07.12.2009 Шевченківським районним судом м. Львова винесено заочне рішення про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] у розмірі 27 359,04 доларів США та 12 163.51 грн. та звернення стягнення на предмет застави автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Зазначає, що 20.01.2010 на виконання даного рішення суду було видано два виконавчі листи щодо кожного з боржників. 19.02.2010 Шевченківським районним відділом ДВС м. Львів ГТУК у Львівській області відкрито виконавче провадження [NUMBER], боржником у якому була [PERSON] . Посилається, що 04.11.2015 виконавче провадження [NUMBER] завершено винесенням постанови про повернення виконавчого документа до суду на підставі ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відновленням судом строку для подання апеляційної скарги на рішення. Стверджує, що 19.11.2015 Апеляційним судом Львівської області розглянута апеляційна скарга [PERSON] та ухвалено рішення суду від 07.12.2009 залишити без змін. 26.09.2019 відповідач звернувся з заявою до Шевченківського районного суду м. Львова про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. Вказує, що 22.10.2019 Шевченківським районним судом м. Львова постановлено ухвалу у справі №2-1223/2009 якою було поновлено ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» строк для пред`явлення для виконання виконавчого листа на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.12.2009 у справі №2-1223/09 за позовом ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, звернення стягнення на заставлене майно. Зазначає, що 20.12.2019 на виконання вказаної ухвали Шевченківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист у справі №2-1223/2009 та 15.01.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Ниць Андрій Андрійович було відкрито виконавче провадження [NUMBER] на виконання виконавчого листа. Зазначає, що 26.10.2020 постановою Львівського апеляційного сулу у справі № 2-1223/2009 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 22.10.2019 скасовано та ухвалено постанову, якою в задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовлено. Стверджує, що 22.01.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у справі №2-1223/2009 визнано виконавчий лист, який виданий Шевченківським районним судом м. Львова 20.12.2019 у справі № 2-1223/2009 таким, що не підлягає виконанню. Посилається, що на усний запит позивача до Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради отримано довідку за № 2603-вих-399 від 02.04.2021 з інформацією щодо утримання із заробітної плати позивача з травня 2020 року по листопад 2020 року відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, виданої 14.05.2020, грошових коштів у розмірі 25 293,42 грн. Посилаючись на вимоги статті 1212 ЦК України, просить суд стягнути із відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 25 293,42 грн. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25.04.2022 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.06.2022 дану справу було передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 14.09.2022 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.09.2022 справу було повернуто до Франківського районного суду м. Львова для належного оформлення. 15.12.2022 матеріали справи були повернуті до Солом`янського районного суду м. Києва із Франківського районного суду м. Львова. 27.12.2022 на підставі протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду дану справу було передано до провадження судді Буккіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.12.2022 справу було прийнято до провадження суду та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачу та відповідачу було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі. Копію ухвали суду від 27.12.2022 відповідачем було отримано 21.02.2023. 14.02.2023 представником відповідача було подано до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що правовою підставою для набуття банком зазначених коштів був не виконавчий лист, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.12.2009 про стягнення з позивачки солідарно з [PERSON] на користь відповідача 27 359,04 доларів США та 12 163,51 грн. Це рішення суду не виконане та не скасоване, тому правова підстава для стягнення не відпала, а виконавчий документ є лише документом на підставі якого здійснюється примусове виконання рішення суду. Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 432 ЦПК України, якщо стягнення за виконавчим листом, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаного питання на вимогу боржника стягує на його користь, безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Разом з тим звертає увагу, що позивачем не надано доказів на вчинення відповідних дій в порядку ч.4 ст.432 ЦПК України, а тому вважає, що позивачем обрано не належний спосіб захисту порушених прав. З урахуванням викладеного вище, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 28.03.2023 представником позивача до суду було подано відповідь на відзив відповідача. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику сторін, то сторони у судове засідання не викликалися. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, 07.12.2009 Шевченківським районним судом м. Львова винесено заочне рішення про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] у розмірі 27 359,04 доларів США та 12 163.51 грн. та звернення стягнення на предмет застави автомобіль Mitsubishi Pajero Sport, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] (а.с. 5-7). 22.10.2019 Шевченківським районним судом м. Львова постановлено ухвалу у справі №2-1223/2009 якою було поновлено ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» строк для пред`явлення для виконання виконавчого листа виданого на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07.12.2009 у справі №2-1223/09 за позовом ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, звернення стягнення на заставлене майно. 26.10.2020 постановою Львівського апеляційного сулу у справі № 2-1223/2009 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 22.10.2019 скасовано та ухвалено постанову, якою в задоволенні заяви ПАТ АБ «Укргазбанк» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відмовлено (а.с. 8-14). 22.01.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова у справі №2-1223/2009 визнано виконавчий лист, який виданий Шевченківським районним судом м. Львова 20.12.2019 у справі № 2-1223/2009 таким, що не підлягає виконанню (а.с. 15-18). Даною ухвалою суду також встановлено факт видачі 20.12.2019 Шевченківським районним судом м. Львова на підставі ухвали Шевченківським районним судом м. Львова 22.10.2019 виконавчого листа №2-1223/2009 та відкриття 15.01.2020 приватним виконавцем Пиць А.А. виконавчого провадження [NUMBER] з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа №2-1223/2009. Відповідно до довідки Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради № 2603-вих-399 від 02.04.2021, Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради проводилося утримання з травня 2020 року по листопад 2020 року відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, виданої 14.05.2020 у виконавчому провадженні [NUMBER]. За період з 28.05.2020 по 26.11.2020 з позивача було стягнуто 25 293,42 грн. (а.с. 19-21). Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 432 ЦПК України, про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом. Таким чином, вразі визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, боржник має право у відповідності до статті 432 ЦПК України ставити перед судом, який видав виконавчий лист питання про повернення безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом. Тобто, у даному випадку законом встановлено інший порядок повернення безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом, тобто звернення із заявою у порядку статті 432 ЦПК України, а не із позовом у порядку статті 1212 ЦК України. Доказів того, що позивач реалізувала своє право на звернення до суду з відповідною заявою в порядку ст. 432 ЦПК України матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що позивачу відмовлено у задоволенні такої заяви. Як визначено у ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Отже, суд дійшов висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. У постанові Верховного Суду від 19.05.2021 року у справі № 723/2196/19 вказано, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При цьому, суд роз`яснює позивачу, що вона не позбавлена права звернутися до суду з заявою про повернення безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом у порядку статті 432 ЦПК України. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено, тому понесені позивачем витрати підлягають залишенню за позивачем.

Outcome: dismissed