Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

24.05.2023 року позивач [PERSON] звернулася до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 20 березня 2023 року нею особисто передано [PERSON] , в присутності свідків, грошові кошти в суму 1200 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 20.03.2023 року, склала суму в розмірі 44320 грн. 16 коп., як аванс за нерухоме майно. В подальшому вони домовились укласти договір купівлі-продажу квартири в [ADDRESS] . Але, через декілька днів, до укладення попереднього договору, відповідач зателефонувала позивачу та повідомила, що коштів у неї вже немає, і їй потрібні ще грошові кошти для укладення договору купівлі-продажу квартири. Позивач просила відповідача повернути отримані кошти, але [PERSON] їй відмовила, погрожувала, і повідомила, що повторно виставить квартиру на продаж. Із-за вказаної ситуації позивач перестала нормально жити, спати, мала головний біль, неміння рук, втрачання свідомості, не мала змоги наглядати за малолітньою дитиною, приділяти їй увагу, тому змушена була звернутися до лікаря. 07.04.2023 року [PERSON] написала заяву до Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, а 11.04.2023 року отримала відповідь, в якій було вказано, що за фактом обставин, викладених у заяві, вбачаються цивільно-правові відносини і рекомендовано звернутися до суду. В зв`язку із викладеними обставинами, позивач [PERSON] просить суд стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] , грошові кошти у сумів 1200 доларів США, що за курсом НБУ, станом на 20.03.2023 року, становить суму 44320 грн. 16 коп., в рахунок погашення боргу за розпискою від 20.02.2023 року, а також моральну шкоду у сумі 5000 грн. 00 коп. До початку проведення судового засідання представник позивача надав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує повністю і просить суд їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її присутності, відзиву на позов не надала, хоча була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи здійснено в порядку заочного розгляду, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. В матеріалах справи наявна розписка від 20 березня 2023 року, складена в присутності двох свідків, [PERSON] , за якою остання вказала, що отримала від [PERSON] аванс у сумі 1200 доларів США, що еквівалентно 44320 грн. 16 коп., в рахунок оплати за здійснення угоди купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] (а.с.7). Станом на дату ухвалення рішення у справі, попередній договір та договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна між сторонами не укладено. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, оскільки за розпискою від 20.03.2023 року складеною продавцем [PERSON] , було обумовлено наявність між нею та [PERSON] намірів укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення, як попереднього договору так і самого договору купівлі-продажу, вказує про нікчемність досягнутої домовленості між сторонами, яку вони оформили у виді розписки, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України. Відсутність зобов`язань між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів на підставі статті 570 ЦК України. Таким чином, немає правових підстав для застосування положень 570, 626, 657 ЦК України та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1200 дол. США як авансу. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд. Так, до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 127/13491/21-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Встановлено, що [PERSON] (на виконання розписки від 20.03.2023 року) передала [PERSON] 1200 дол. США, які вони вважали авансом, з метою укладення у подальшому нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Оскільки угода, яка має вираз у формі розписки від 20.03.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , і по суті не є ні попереднім договором, ні договором купівлі-продажу, є нікчемною в силу вимог закону, то відсутні підстави вважати наявність між сторонами договірних правовідносин. Відповідач у справі [PERSON] , не з`явилась до суду, не скористалась правом спростувати факт передачі їй 1200 дол. США [PERSON] . У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18. Доказів того, що між сторонами існують якісь договірні правовідносини, в матеріалах справи немає. У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20. Встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені [PERSON] позовні вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України. Отже, вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів (1200 дол. США), переданих за недійсним правочином, підлягають задоволенню відповідно до статті 1212 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Стаття 4 Закону визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до пункту 5, пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проте, в даному випадку позивачем під час судового розгляду даної справи заподіяння моральної шкоди з боку відповідача належним чином не доведено. Наведені позивачем в позовній заяві обставини та додані копії рецептурного бланка, копії медичної картки від 06.04.2023 року, не свідчать про наявність причинного зв`язку між душевними, фізичними стражданнями позивача і бездіяльністю або діями відповідача [PERSON] , вини останньої в її заподіянні, а тому вимоги позивача у цій частині задоволенню не підлягають. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. - за вимогою про безпідставно набуті кошти. Але, зважаючи на те, що позивач при зверненні до суду не сплатила судовий збір за позовною вимогою майнового характеру про стягнення моральної шкоди, та з огляду на відмову в позові в цій частині, судовий збір у сумі 1073 грн 60 коп. підлягає стягненню з позивача на користь держави. На підставі викладеного, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial