Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

Представник позивача Токар О.М. , повноваження якої підтверджується ордером від 10.05.2023 року серії СА № 1054565, звернулася до суду з позовною заявою за змістом якої просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який народився під час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Сторони припинили спільне проживання з 2016 року, а [PERSON] , проявляє байдужість до свого сина, оскільки не лише не сплачує аліменти на його утримання, а взагалі не бере участі в його вихованні, та жодним чином контактує з ним та не проявляє інтересу до його життя. Ухвалою від 22.05.2023 року відкрито провадження в справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, а також роз`яснено сторонам їх права, передбачені ст.ст. 178-180, 191, 193, 199 ЦПК України. Відповідач 31.05.2023 року отримав ухвалу про відкриття провадження в справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 2025103254671, однак відзиву на позовну заяву до суду не надав. Ухвалою від 19.07.2023 року підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у розумінні п.п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, про місце, дату та час розгляду даної справи, однак у судові засідання 07.08.2023 року, 06.09.2023 року, 25.09.2023 року, 06.11.2023 року та 15.11.2023 року не з`явився, поважність причин неявки не повідомив, клопотань від його імені про відкладення розгляду справи до суду не надходило. При цьому, судом 07.08.2023 року отримано листа з електронної пошти [INFO] на офіційну електронну пошту Ватутінського міського суду Черкаської області, вкладення до якого містять заяву від імені [PERSON] про невизнання позовних вимог [PERSON] , а також копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , та рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 26.06.2019 року № 164, яким місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком [PERSON] . У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що [PERSON] визнав своє батьківство народженого нею [INFO] сина [PERSON] , в зв`язку з чим він має його прізвище та по батькові, однак коли дитині ще не було й 2 місяців вони з [PERSON] розійшлися та почали проживати окремо. Після цього відповідач ще упродовж короткого проміжку часу приходив до неї та цікавився сином, а потім взагалі перестав, у зв`язку з чим у 2016 році вона звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання їх спільного сина. З того часу [PERSON] заплатив аліменти лише одного разу, а з дитиною взагалі не спілкується, не цікавиться її життям, інтересами та не проявляє жодного бажання до цього, хоча вона ніколи не перешкоджала його участі в вихованні сина. Представник позивача адвокат Токар О.М. підтримавши заявлені позовні вимоги вказала, що [PERSON] повністю свідомо самоусунувся від утримання дитини та спілкування з нею, як наслідок, дитина не відчуває жодної спорідненості з відповідачем, та позбавлення батьківських прав останнього відповідає інтересам дитини. Представник третьої особи Філоненко В.В. вказала, що органом опіки та піклування виконавчого комітету Єрківської селищної ради встановлено, що [PERSON] не займається вихованням неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та не цікавиться її навчанням. Додатково вказала, що неповнолітній [PERSON] не має жодних відносин як з [PERSON] , так і з його батьками. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , матір позивача, надала суду показання за змістом яких [PERSON] фактично жодної участі у вихованні її онука [PERSON] не бере, оскільки востаннє приходив до нього орієнтовно коли тому було 2 чи 3 місяці, приносячи іграшки, сухі суміші для годування та серветки. Також [PERSON] ще в 2016 році запросив [PERSON] з сином до себе додому на Різдво, а потім один раз сплатив аліменти на утримання дитини, після цього він взагалі не приймав участі ні у вихованні, ні в утриманні дитини. Додатково вказала, що онук [PERSON] інколи запитував у неї про свого батька та вона відповіла йому, що не знає де він. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що знає сім`ю [PERSON] та її батьків, оскільки проживає по сусідству та товаришує з нею. Неповнолітній син [PERSON] постійно проживає з дідусем, бабусею та матір`ю, а його батька вона ніколи не бачила. Враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ст. 171 Сімейного кодексу України, судом з дотриманням вимог ст. 232 ЦПК України, з`ясовано думку неповнолітнього [PERSON] щодо позбавлення його батька [PERSON] батьківських прав відносно нього. Неповнолітній [PERSON] , якому виповнилось 8 років, допитаний з дотриманням вимог ч. 1 ст. 232 ЦПК України, надала суду пояснення за змістом яких батько покинув його з матір`ю, коли ще він був зовсім маленьким, та він ніколи не бачив свого батька та не спілкувалась з ним, оскільки той не приїздив до нього. Додатково вказав, що нічого не відчуває до батька, та не хоче з ним бачитись, бо той ним взагалі не цікавиться. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши доводи учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] , виданого 12.10.2015 року виконавчим комітетом Єрківської селищної ради Катеринопільського району Черкаської області. Неповнолітній [PERSON] проживає з позивачем та її батьками, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , а також копією акту обстеження умов проживання, проведеного комісійно 23.04.2023 року службою в справах дітей. Відповідно до шкільної характеристики [PERSON] є учнем Єрківського ліцею імені Героя України В.М. Чорновола Єрківської селищної ради Черкаської області та характеризується позитивно. Навчанням та шкільним життям [PERSON] займається його матір [PERSON] та бабуся [PERSON] , а батько [PERSON] до ліцею не з`являвся та навчанням сина не цікавився. Рішенням виконавчого комітету Єрківської селищної ради Звенигородського району Черкаської області від 22.03.2023 року № 24 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських обов`язків [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який мотивований тим, що батько взагалі не цікавився розвитком сина та не приймає участі в його утриманні та повсякденному житті, як наслідок, син ніколи не знав турботи від батька. Також за змістом даного висновку вказано, що згідно довідки Звенигородського відділу державної виконавчої служби у Звенигородському районі Черкаської області від 13.03.2023 року № 6873 заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.03.2023 року становить 152 630,01 грн. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенцією про права дитини 20.11.1989 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Законом України «Про охорону дитинства». Положеннями ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 52 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Одним із принципів Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своїми батьками. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. За змістом ч. 1 ст. 164 СК України батьки можуть позбавлятися батьківських прав, крім іншого, якщо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно змісту роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, та способом захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26.12.2018 року в справі № 404/6391/16-ц, від 06.05.2020 року в справі № 753/2025/19, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, яка відповідно до змісту ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» судами може застосовуватися як джерело права, викладеної в Рішенні по справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Також Європейським судом з прав людини в Рішення у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року вказано, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд вважає, що [PERSON] упродовж тривалого періоду часу свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього [PERSON] , не цікавиться його життям, здоров`ям, проблемами, не приймає участі в його вихованні, не дбає про нормальне самоусвідомлення дитини, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не відвідує та взагалі не спілкується з ним, не забезпечує йому хоча б мінімально необхідне матеріальне утримання, тобто проявляє байдужість до його потреб упродовж тривалого періоду часу, що свідчить про відсутність передумов до виправлення його поведінки в кращий бік по відношенню до сина в майбутньому. При цьому, [PERSON] , будучи обізнаним з місцем, датою та часом розгляду даної справи, не вважав за необхідне з`явитись у судове засідання чи хоча б надати до суду відзив на позовну заяву з посиланням на обставини, які б свідчили про реальну відсутність у нього можливості піклуватися про свого сина [PERSON] та приймати участь у його виховання, зокрема через поведінку позивача, З огляду на вказане, докази щодо існування об`єктивних та непереборних перешкод, які б перешкоджали чи унеможливлювали спілкування [PERSON] із його сином упродовж останніх 8 років, відсутні. Також суд вважає, що сучасний розвиток засобів комунікації, в тому числі із використанням різноманітних соціальних мереж дозволяв [PERSON] проявити інтерес та турботу щодо свого неповнолітнього сина, а також реалізувати намір, у разі його наявності, брати участь у його житті, однак цього ним зроблено не було. При цьому, лист з електронної пошти [INFO] , який 07.08.2023 року надійшов на офіційну електронну пошту Ватутінського міського суду Черкаської області вкладення до якого містять заяву від імені [PERSON] про невизнання позовних вимог [PERSON] , а також копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , та рішення виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області від 26.06.2019 року № 164, яким місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком [PERSON] , підлягають критичній оцінці судом, оскільки вони не містять електронного цифрового підпису особи, яка надіслала даного листа. Водночас з урахуванням тривалого розгляду справи [PERSON] , за наявності бажання, не був позбавлений можливості надіслати ці ж документи до суду засобами поштового зв`язку. Положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, навіть факт наявності на утриманні в [PERSON] іншої дитини чи дітей, не може вважатися тією обставиною, яка б перешкоджала упродовж 8 років виявляти прихильність до свого сина [PERSON] , проявляти інтерес до його життя та потреб. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у Рішенні по справі «Коробов проти України» від 21.07.2011 року, вказано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність, крім іншого, може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Враховуючи вищевказане, з урахуванням позиції неповнолітнього [PERSON] , який не може ідентифікувати себе сином відповідача та не відчуває з ним кровної спорідненості, суд вважає, що наявні достатні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина, та вказане не порушуватиме ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виправдовує таке серйозне втручання в сімейне життя відповідача, та відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON] . Водночас відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді витрат на сплату судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 1073 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією відділення «Черкаське № 33» АТ КБ «ПриватБанк» № 9303-7494-2299-4659 від 26.04.2023 року (оригінал якої знаходиться в матеріалах справи № 690/260/23). Відповідно до змісту ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що до складу судових витрат, крім судового збору, належать витрати, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких, крім іншого, відносяться витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За змістом позовної заяви та додатків до неї [PERSON] понесено судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката Токар О.М. у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн., у зв`язку з чим останньою вказано в позовній заяві про стягнення їх з відповідача на користь [PERSON] . На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в даній справі представником позивача Токар О.М. долучено копію договору від 25.04.2023 року, предметом якого є надання професійної (правничої) допомоги у цивільному провадженні за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Єрківської селищної ради про позбавлення батьківських прав у вигляді представництва її інтересів, та додатки до нього, а також документи про отримання адвокатом Токар О.М. грошових коштів від [PERSON] в розмірі 6 000 грн. Враховуючи ч.ч. 2, 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, підстави для його зменшення відсутні, оскільки представником позивача відповідне клопотання не заявлялось, а тому наявні підстави для його стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в додатковій постанові від 07.07.2021 року в справі № 910/12876/19 розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. На підставі викладеного,

Outcome: approved