Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким стягнути з ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний» недоплачену частину страхового відшкодування в сумі 35\~491,65 грн., пеню в розмірі 1\~166,84 грн. та витрати за проведення експертизи в розмірі 3\~310,66 грн., а з [PERSON] на його користь різницю між завданою шкодою та виплаченим страховим відшкодуванням в розмірі 7\~389,97 грн. і витрати за проведення експертизи у розмірі 689,33 грн. Також, просить стягнути з відповідачів судові витрати і у резолютивній частині рішення вказати про нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка буде нараховуватись на суму боргу в розмірі 35\~491,65 грн. і яка підлягає стягненню з ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний» починаючи з 20.05.2023 і до моменту виконання рішення суду за відповідною формулою. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18.01.2023 о 20:00 год. у м. Львові на перехресті вул. Куліша вул. Зернова вул. Балабана відбулась ДТП за участю належного позивачу транспортного засобу Renault Trafic д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Volkswagen Touareg д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . За наслідками вказаної ДТП між учасниками складено Європротокол, відповідно до якого водій [PERSON] визнав свою вину в повному обсязі. Цивільно-правова відповідальність останнього застрахована у ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний», яка лише частково виплатила страхове відшкодування в сумі 14\~508,35 грн., тоді як згідно висновку експерта вартість матеріального збитку становить 57\~389,97 грн. Ліміт відповідальності страхової компанії становить 50\~000 грн., а відтак, різницю між виплаченим страховим відшкодуванням та лімітом відповідальності страховика, яка становить 35\~491,65 грн. просить стягнути в примусовому порядку, а також пеню за порушення строків виконання грошового зобов`язання за період з 26.04.2023 по 19.05.2023 в сумі 1\~166,84 грн. Різницю між фактичним розміром шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням, яка становить 7\~389,97 грн. просить стягнути безпосередньо з винуватця ДТП [PERSON] . Крім того, поніс витрати за проведення експертизи в розмірі 4\~000 грн., які просить стягнути з відповідачів пропорційно обсягу їхньої відповідальності. Відповідач ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний» не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що розмір матеріальної шкоди визначено на підставі звіту про оцінку та за виключенням податку на додану вартість виплачено позивачу. В свою чергу, наданий позивачем висновок експерта вважає неналежним доказом, оскільки такий складено по спливу двох місяців після виплати страхового відшкодування, а також містить розбіжності в описі пошкоджених деталей. Зокрема, згідно звіту про оцінку, «Боковина передня ліва» підлягає ремонту, тоді як згідно висновку позивача вона підлягає заміні. Просить в позові відмовити. У відповіді на відзив представник позивача навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього додатково наголосив, що позивач не погоджувався з визначеним відповідачем розміром страхового відшкодування, внаслідок чого відповідач зобов`язаний був провести відповідну експертизу. Такої експертизи відповідач не провів і внаслідок цього наданий ним звіт про оцінку не є належним доказом розміру завданої шкоди. Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідач ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний» позивач не скористався. Крім того, відзив на позовну заяву також подав відповідач [PERSON] . Зазначає, що наданий позивачем висновок про розмір заподіяної шкоди не є належним доказом, оскільки такий не підтверджує розміру шкоди безпосередньо на момент ДТП, а позивач не долучив доказів про висловлення своєї незгоди проти визначеного страховою компанією розміру страхового відшкодування. Крім того, ліміт відповідальності страхової компанії становить не 50\~000 грн., а 80\~000 грн., внаслідок чого відсутні підстави для задоволення позовних вимог, які заявлені безпосередньо до нього. Просить в позові відмовити. У відповіді на такий відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову. Наголошує, що не висловлював своєї згоди на визначений страховиком розмір страхового відшкодування, і саме останній зобов`язаний доводити протилежне. Що стосується доводів про те, що ліміт відповідальності страхової компанії становить 80\~000 грн., то такий ліміт застосовується з 01.07.2023, а цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована за полісом від 22.06.2023. Правом на подання заперечень на відповідь на відзив відповідача [PERSON] позивач не скористався. Водночас, з питань визначення розміру шкоди та належності доказів сторонами надавались додаткові пояснення, зміст яких відображає їхню позицію, висловлену в заявах по суті справи. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 23.05.2023. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 23.06.2023 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.60), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином, суд виконав вимоги статті 221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в пункті 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа стосується відшкодування шкоди, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Сторони таким правом не скористались. Суд також не знайшов підстав ініціювати розгляд справи з викликом сторін, а тому, розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. В силу вимог Закону та враховуючи характер спірних правовідносин справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Після відкриття провадження у справі, а саме 17.10.2023 представник позивача подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Зокрема, в доповнення до попередніх вимог просив стягнути пеню в розмірі 7\~940,38 грн., яка обрахована за період з 26.04.2023 по 18.10.2023. В подальшому, а саме 27.10.2023 представник позивача подав аналогічну заяву про збільшення позовних вимог. Зокрема, в доповнення до попередніх вимог просив стягнути пеню в розмірі 8\~873,85 грн., яка обрахована за період з 26.04.2023 по 15.11.2023. Пунктом 2 частини другої статті 49 ЦПК України визначено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Разом з тим, в частині третій статті 279 ЦПК України міститься правило, згідно якого якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, а заяви про збільшення позовних вимог подані по спливу тридцяти денного строку з моменту відкриття провадження, суд не приймає до розгляду такі заяви та продовжує розгляд справи згідно з первинною редакцією позовних вимог. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статі 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 18.01.2023 о 20:00 год. у м. Львові на перехресті вул. Куліша вул. Зернова вул. Балабана відбулась ДТП за участю транспортного засобу Renault Trafic д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Volkswagen Touareg д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Власником автомобіля Renault Trafic д.н.з. [NUMBER] є позивач, що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8). Про дорожньо-транспортну пригоду учасники склали відповідне повідомлення (а.с.10), згідно якого водій [PERSON] повністю визнав свою вину. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] застрахована у страховій компанії ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний», що стверджується копією відповідного страхового полісу № АР/6155171 від 22.06.2022, яка долучена до матеріалів справи (а.с.12). Відповідне повідомлення про ДТП та заяву про страхове відшкодування позивач подала відповідачу ПрАТ «СК «Аско-Донбас Північний» (а.с.74-75, 76), після чого 10.02.2023 останній виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 14\~508,35 грн., чого сторони не оспорюють і що відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Вбачається, що такий розмір страхового відшкодування відповідач визначив на основі звіту про оцінку автомобіля № 42935 від 02.02.2023 (а.с.88-93). При цьому, оскільки виплата здійснена на рахунок потерпілого, сума страхового відшкодування зменшена на суму податку на додану вартість. Згідно висновку експерта № 16/23 від 06.04.2023, який складено на замовлення позивача і оригінал якого долучено до матеріалів справи (а.с.206-214), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля Renault Trafic д.н.з. [NUMBER] внаслідок його пошкодження у ДТП 18.01.2023 станом на момент огляду становить 57\~389,97 грн. Вважаючи, що розміру страхового відшкодування недостатньо для покриття матеріальних збитків позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про розмір заподіяних збитків та визначити, які з наданих сторонами доказів є належним і достатніми. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц). Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. За змістом статті 22, 1166, 1192 ЦК України, шкода відшкодовується в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У справі яка розглядається сторонами надано висновок експерта та звіт оцінювача, які містять відмінні дані про розмір заподіяної шкоди. Відтак, суд повинен перевірити та надати перевагу тому з доказів, який найбільш точно відповідає обставинам справи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: partial