Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

До Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Єленич О.В. до держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування завданої майнової шкоди у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації. Позов обґрунтовує тим, що він є власником нерухомого майна у виді земельної ділянки та розташованого на ній будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до постанови Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів» у Донецькій області було утворено Краматорський район з адміністративним центром у м. Краматорськ до складу якого, зокрема, увійшов Слов`янський район, який цією ж постановою було ліквідовано. Починаючи з 2014 року російська федерація розпочала окупацію Східної частини України за допомогою підконтрольних їй збройних формувань та інших суб`єктів. В лютому 2022 року російська федерація відкрито вторглась до України та з 24.02.2022 представники військового командування російської федерації завдавали ракетних ударів, робили обстріли з далекобійних артилерійських систем та використовували інші знаряддя ведення війни в напрямку міста Слов`янськ та населених пунктів в Краматорському районі, застосовували засоби ведення війни на території Краматорського району, вчиняли обстріли по цивільним об`єктам та об`єктам критичної інфраструктури. Станом на 24.02.2022 позивач фактично проживав в будинку за адресою: [ADDRESS] , та через постійні обстріли та загрозу життя разом із рідними в березні 2022 року був змушений залишити місце постійного проживання, все своє майно та в екстренному порядку виїхати на більш безпечну територію у м. Дніпро. Збройне вторгнення військ російської федерації та підконтрольних їй збройних формувань на території України та проведення бойових дій, зокрема, на території Краматорського району, його окупація, пов`язані із цим небезпека для життя та здоров`я позивача, є причинами через які він залишив належне йому майно, втратив фактичну можливість володіти та користуватися ним. Вказав, що саме російська федерація вчинила дії, які призвели до втрати позивачем належного йому майна. Село Богородичне Святогірської міської територіальної громади з 02.06.2022 по 14.09.2022 відносилося до переліку територій, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), який затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 зі змінами внесенними Наказом від 09.03.2023 № 84. На час звернення позивача до суду з даним позовом с. Богородичне є звільненою з-під окупації територією. Позивач зазначив, що від початку військової агресії російської федерації 24.02.2022 і станом на дату подання вказаного позову, в результаті обстрілів через неодноразове влучання снарядів належне позивачу майно було знищене, про що свідчать докази фотофіксації, які вдалося зібрати на місці подій. Крім того, за результатами звернення позивача до Святогірської міської територіальної громади, Актом комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації від 23.06.2023 було обстежено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та встановлено про наявність значних пошкоджень несучих та огороджувальних конструкцій, та зафіксовано стан будинку, як «повне руйнування». Вартість втраченого майна та розмір завданих збитків позивачу відповідно до Звіту про оцінку майна, складеного 16.05.2023 за № 2283/23 станом на 23.02.2022 склала 140608 доларів США. Позивач вказав, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Також зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести в зв`язку з розглядом даної справи складається з витрат на правничу допомогу, що мають бути понесені домовленістю позивача з його представником в розмірі 20000,00 гривень. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України позивач заявляє про те, що докази розміру судових витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. У зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з держави Російська Федерація на його користь суму спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 140608 доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення суду, а також судові витрати, які позивач поніс та очікує понести в зв`язку з розглядом даної справи, в тому числі витрат на правничу допомогу. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Єленич О.В., що діє на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ № 1074524 від 05.07.2023 будучи належним чином повідомленими про дату, час та спосіб розгляду справи, в судовому засіданні участі не приймали. Представником позивача через систему «Електронний суд» до суду направлено клопотання з проханням справу розглянути за її відсутності та позивача. Вказала, що заявлені вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача держави Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації будучи належним чином повідомлений про дату, час та спосіб розгляду справи, шляхом публікації оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, в судовому засіданні участі не приймав, про причини неявки суду не повідомив, відзиву стосовно заявлених позовних вимог на адресу суду від відповідача не надходило. Суд зауважує про те, що Верховний Суд у Постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював наступні правові висновки: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави України; передбачається, що шкода є завданою агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено в Статуті ООН; національне законодавство України керується тим, що, за загальним правилом, шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Таким чином, Верховний Суд дійшов висновків, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з\~24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. Згідно ч.5\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. У відповідності до статті 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, зважаючи на викладене, суд, відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, дійшов до висновку, про можливість ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. В судовому\~засіданні встановлено,\~що позивач\~ [PERSON] євласником нерухомого майна у виді земельної ділянки кадастровий номер 1424281500:04:000:0275 та розташованого на ній будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними Державним Актом на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 129696 виданого 20.09.2007 головою Долинської сільської ради Бахмут М.І. на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.11.2006 серія ВЕС № 925630, за № 2200, свідоцтвом № 176 про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 14.09.2009, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно виданого 17.10.2009 головою Долинської сільської ради Бахмут М.І. на підставі Рішення виконкому Долинської сільської ради, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 241666832 від 17.10.2009. Внаслідок бойових\~дій,\~зокрема,\~на території\~Донецької області, через неодноразове влучання снарядів належне позивачу майно було знищене, про що свідчать докази фотофіксації, які останньому вдалося зібрати на місці подій та долучено до позовної заяви на підтвердження заявлених вимог. У зв`язку з вказаними обставинами, позивач звернувся до Відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення. Зазначена заява була зареєстрована даним відділенням поліції та вказані відомості викладені у заяві [PERSON] , зокрема, те що внаслідок порушення правил та звичаїв війни з боку РФ, військовим РФ в період часу з 24.02.2022 по 01.09.2022 знищено/захоплено земельна ділянка та житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , 23.09.2022 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022041650001301. Дане кримінальне правопорушення кваліфіковане за ч.1 ст. 438\~КК України. Згідно Звіту про оцінку майна складеного 16.05.2023 за № 2283/23 станом на 23.02.2022 вартість матеріальних\~збитків,\~що виникли\~внаслідок військових\~дій за\~адресою: [ADDRESS] , склала 140608 доларів США. Згідно Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації від 23.06.2023 № 390 складеного комісією Святогірською територіальною громадою, було обстежено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що орієнтована дата пошкодження об`єкта відбулася 01.05.2022, ймовірні причини пошкодження об`єкта влучення боєприпасів, а також зафіксовано про наявність значних пошкоджень несучих та огороджувальних конструкцій, стан будинку зруйнований 100%. Вирішуючи вказаній спір суд виходить з наступного. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із ч.1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч.2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який неодноразово було продовжено та який станом на теперішній час триває до сих пір. Вказані факти є загальновідомими, а відтак зазначені обставини доказуванню не підлягають згідно з приписами ч.3 ст. 82 ЦПК України. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Статтею 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено поняття «судовий імунітет», відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією Україниє суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеноїКонституцієюта законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією. Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Аналогічну правову позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суду від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Відповідно до ч.9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. В даному випадку предметом позову є саме відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21). Відповідно до положень частин 1-3 статті 22 ЦК України, - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини 4 статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 3 статті 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] до початку військової агресії з боку Російської Федерації, як повноправний громадянин своєї країни, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в с. Богородичне Краматорського району Донецької області, а тому в березні 2022 року внаслідок військових дій Російської Федерації проти України позивач був змушений залишити місце постійного проживання, все своє майно змінивши власний побут та спосіб життя, та в ектренному порядку виїхати на більш безпечну територію у м. Дніпро. Факти знищення житлового будинку належного позивачу за адресою: [ADDRESS] , та не можливістю проживання в ньому підтверджується належними та допустимими доказами наданими позивачем та дослідженими судом в ході розгляду справи. Таким чином, суд вважає, що Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме на Російську Федерацію покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Позивач звертаючись до суду просить стягнути з держави Російська Федерація на його користь суму спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 140608 доларів США за курсом НБУ на дату ухвалення рішення суду, розмір яких також підтверджений Звітом про оцінку майна складеного 16.05.2023 за № 2283/23 та представленого останнім в обгрунтування своїх заявлених вимог. Згідно інформації розміщеної на сайті Національного банку України на момент винесення рішення суду, тобто 15.11.2023, 1 долар США становить 36,3171 гривень. Таким чином, сума спричинених збитків позивачу, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 140608 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на момент винесення рішення суду становить 5\~106\~474 (п`ять мільйони сто шість тисяч чотириста сімдесят чотири) гривень 79 копійок (140608 доларів США х 36,3171 гривень). Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що вказані вимоги позивача є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, згідно з п.22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Відповідно до\~п.п.2\~п.1\~ч.2\~ст.\~4Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі\~1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно із\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2023 року складає 2684,00 грн. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі про стягнення суми спричинених збитків, що виникли внаслідок російської збройної агресії на території України в розмірі 140608 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на момент винесення рішення суду становить 5\~106\~474,79 гривень, а позивач в свою чергу звільнений від спалати судового збору за подання вказаного позову до суду, а тому саме з відповідача держави Російська Федерація на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13420,00 гривень (2684,00 грн. х 5). Крім того, суд звертає увагу, що питання розподілу судових витрат, а саме: витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішується, в зв`язку з тим, що при зверненні позивачем до суду в позові останнім вказано, що згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України, докази стосовно витрат позивача на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved