Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Василенко Олега Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації прав. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.08.1972 було видано ордер № Г189389 на житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . У даній квартирі були зареєстровані: [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (рідна сестра позивача). У подальшому через три роки, [INFO] народилась позивачка. [INFO] сестра позивача [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15.08.2016. Після смерті сестри, її син (племінник позивача) [PERSON] повідомив про намір проживати у даній квартирі. Майже щомісячно позивач надавала кошти своєму племіннику [PERSON] , з яких він мав сплачувати комунальні послуги. 09 квітня 2021 року позивач звернулась до адвоката Стельниковича С.А. з метою надання консультації про порядок приватизації даної квартири та дізналась про те, що вищевказана квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . Підставою для здійснення реєстрації права власності було свідоцтво про право власності, серія та номер: б/н, видане 23.12.2019, видавник: Орган приватизації державного житлового фонду-управління житлово-комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, видане згідно з розпорядженням від 23.12.2019 № 2373. У подальшому дана квартира була відчужена на користь [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, серія та номер: 572 від 27.01.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко Олегом Анатолійовичем, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила вищевказане майно. 26 серпня 2021 року на запит адвоката позивача Стельникович С.А. від 19.08.2021 заступник голови Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Андрій Трофимов листом № 104-6898 повідомив про те, що в Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації відсутня будь-яка інформація про надання дозволу на реалізацію квартири [ADDRESS] , а також розпорядження від 23.12.2019 № 2373 відсутнє. З огляду на зазначене, виникло питання щодо правомірності приватизації квартири, в якій позивачка була зареєстрована та проживала з самого народження та після смерті батька, матері, сестри повинна мати частку квартири відповідно до ст.1261 ЦК України. На момент подачі даної позовної заяви позивач звернулась до Оболонського РУ ГУ НП в м.Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо використання підробленого документа для реєстрації права власності, кримінальне провадження не було відкрито, відомості не внесені до ЄРДР. На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири загальною площею 42,9 кв.м, житловою площею 25,6 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , який укладений 27.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А., реєстраційний номер 572 та скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень (запис), індексний номер 50825031 від 27.01.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відносно власника нерухомого майна [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , яка проведена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу міста Києва Василенко Олега Анатолійовича, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації прав. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження. 06.12.2021 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Голушко І.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у відзиві (а.с. 72-79, том 1). 11.03.2022 до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Шевченко О.М. надійшли додаткові пояснення по справі, у яких представник відповідача просить відмовити у задоволені позову, з підстав зазначених у поясненнях (а.с.170-173, том 1). Цього ж числа, від представника відповідача [PERSON] - адвоката Шевченко О.М. надійшло, серед іншого, клопотання про витребування у Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, належним чином засвідченої копії розпорядження від 23.12.2019 №2373, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, з підстав викладених у клопотанні. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.06.2022 витребувано в Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином засвідчену копію розпорядження від 23.12.2019 №2373, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. 23.03.2023 на адресу суду від Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації на виконання ухвали суду від 29.06.2022 надійшла належним чином засвідчена копія розпорядження від 23.12.2019 №2373, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с.10-12, том 2). Протокольною ухвалою суду від 22.05.2023 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. При цьому, 17.11.2023 від представника [PERSON] - адвоката Глазкова Є.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності [PERSON] та її представників. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Києва Василенко Олега Анатолійовича у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся. Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, заслухавши учасника судового процесу, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконкому Подільської Ради за №680 від 14.08.1972 [PERSON] було видано ордер на житлове приміщення № ГІ89389 від 23.08.1972 на право заняття двох кімнат площею 27,0 кв.м. в окремій квартирі [ADDRESS] , на сім`ю, яка складається з трьох чоловік: [PERSON] , [PERSON] - дружина, [PERSON] - доньки (а.с.11, том. 1). Позивачка [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.09.2021 (а.с.10, том 1). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 15.08.2016 Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с.12, том 1). Розпорядженням Органу приватизації державного житлового фонду - Управлінням житлово -комунального господарства Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.12.2019 № 2373 було задоволено прохання наймача [PERSON] щодо приватизації квартири, в якій він мешкає, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передано у приватну власність останньому вказану квартиру та прийнято рішення відділу приватизації державного житлового фонду оформити свідоцтво про право власності (а.с.12, том 2). 27.01.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко Олегом Анатолійовичем та зареєстрований у реєстрі за № 572 (а.с.83, том 1). Відповідно до п. 1 зазначеного договору, квартира, що продається, належить продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Органом приватизації державного житлового фонду - Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації 23.12.2019, згідно із розпорядженням №2373 від 23.12.2019. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.01.2020, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2009770680000. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.01.2020, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 572, виданий 27.01.2020, видавник: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Звертаючись до суду з зазначеним позовом [PERSON] просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.01.2020 між відповідачами [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію прав, посилаючись серед іншого на положення стеттей 202-204, 215-216,228 ЦК України та зазначаючи про відсутність розпорядження Органу приватизації на підставі якого [PERSON] була приватизована вказана квартира. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, серед іншого, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відтак, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно роз`яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, відповідно до частин першої, другої статті 228 ЦК України вважається таким, що порушує публічний порядок. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Наведеними нормами процесуального права саме на позивачів покладається обов`язок довести обґрунтованість усіх заявлених вимог, надати належні та допустимі докази на підтвердження підстав позову. Як слідує з матеріалів справи, на підставі розпорядження Органу приватизації -Управління житлово-комунального господарства Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації №2373 від 23.12.2019 відповідачу [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Водночас, стороною позивача не надано та матеріали даної справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт підроблення зазначеного вище розпорядження Органу приватизації. Оцінюючи доводи представника позивача щодо звернення позивача до Оболонського РУ ГУ НП в м.Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо використання підробленого документа для реєстрації права власності на спірну квартиру, суд ураховує, що станом на момент ухвалення даного рішення, відомості, що було відкрито кримінальне провадження та внесено відомості до ЄРДР відсутні, а тому відсутні підстави стверджувати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Між іншим, слід зазначити, що у розумінні положень наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №815/6945/16 (провадження №11-439апп18). Захисту підлягає лише порушене, невизнане право чи законний інтерес особи. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 року у справі №571/1168/17 (провадження №61-8227св21), від 21.07.2021 року у справі №296/3367/18 (провадження №61-16274св19) та інші). Натомість, приватизація може бути визнана незаконною в разі порушення вимог законодавства, яке регулює процедуру її проведення, та, як наслідок, підставою для скасування розпорядження органу приватизації та видане на його підставі свідоцтво. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16), під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року по справі № 910/3009/18 зазначено, шо ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права 2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим) 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії 5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Одне право має захищатися одним позовом. Тобто рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і ефективно захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним. У даному випадку позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] та скасувати рішення про державну реєстрацію прав, однак не оспорює рішення органу приватизації та виданого на його підставі свідоцтва про право власності, хоча зазначає, що виникло питання щодо правомірності вказаної приватизації квартири [PERSON] , оскільки позивач була зареєстрована та проживала у ній з самого народження, чим порушено її право. Відтак обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним засобом відновлення порушеного права, оскільки, навіть у разі визнання недійсним договору купівлі - продажу, за яким право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] набула [PERSON] , сторони вказаного договору купівлі-продажу повернуться до попереднього стану, а квартира у власність [PERSON] , яка позивачем не оспорюється. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Ураховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed