Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, в якому просить встановити факт спільного проживання її та [PERSON] у період з березня 2014 року по момент його смерті, тобто до [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а саме, на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, обґрунтовує тим, що з березня 2014 року вона проживала разом із [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності та в якій з 2014 року був зареєстрований [PERSON] . Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю як чоловік та жінка. У подальшому, [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] і зареєстрував там своє місце проживання, однак вони продовжували жити разом у квартирі позивача, разом відпочивали, мали спільних друзів та представляли один одного як дружина і чоловік. Позивач указує, що [INFO] [PERSON] помер та його похованням займалася вона. Після чого, вона як спадкоємець четвертої черги звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального Пінчук О. В. із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом було відмовлено в оформленні спадщини, оскільки факт постійного проживання із спадкодавцем не підтверджений відповідними документами та рекомендовано звернутися до суду. У зв`язку з вищевикладеним вона звернулася до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 жовтня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 01 серпня 2022 року позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 30 січня 2023 року до суду надійшов відзив Київської міської ради, в якому остання заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено факт постійного проживання з померлим [PERSON] . Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позову. 27 березня 2023 року до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи. Ухвалою суду від 05 квітня 2023 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті та задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Позивач додатково зазначила, що квартиру яку купив [PERSON] він використовував як кабінет, а фактично проживав з нею у її квартирі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, поважні причини неявки суду невідомі. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 26 листопада 2020 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії [NUMBER] . Згідно з відомостями інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яку він придбав 18 березня 2016 року, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом посилалась на те, що вона проживала разом з [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю, починаючи з березня 2014 року по день смерті останнього, а тому має право на спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги. 18 січня 2021 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пінчук О. В. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Однак, приватним нотаріусом Пінчук О. В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки спадкоємиця не може підтвердити родинні відносини з померлим. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20) та постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року у справі № справа № 178/90/18-ц (провадження № 61-12353св20). Так, з копії паспорту [PERSON] вбачається, що з 28 травня 2015 року він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а з посвідки на постійне проживання вбачається, що з 19 жовтня 2016 року він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Факт спільного проживання та ведення спільного господарства [PERSON] з [PERSON] підтверджується наступним. З наданих позивачем договору купівлі-продажу № 005892 та видаткової накладної від 26 вересня 2015 року вбачається, що [PERSON] зазначав адресою свого проживання: [ADDRESS] . Крім того, факт спільного проживання та ведення спільного господарства з [PERSON] за його життя, підтверджується фотокартками спільного відпочинку, сімейних зустрічей та зустрічей з друзями. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання ритуальної послуги з оформлення свідоцтва про смерть № 93/20 від 27 листопада 2020 року, Акту № 93/20 приймання-передачі наданих послуг від 27 листопада 2020 року до договору про надання ритуальної послуги з оформлення свідоцтва про смерть № 93/20 від 27 листопада 2020 року, договору № 120/20 про надання ритуальних послуг від 27 листопада 2020 року, Акту № 120/10 приймання-передачі наданих послуг від 27 листопада 2020 року до договору № 120/20 про надання ритуальних послуг від 27 листопада 2020 року організацією поховання займалася позивач, ритуальні послуги, пов`язані з організацією та проведенням поховання [PERSON] були замовлені та оплачені нею. Окрім цього, допитані судом в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили викладені позивачем обставини. Зокрема, свідок [PERSON] пояснила суду, що дружить з позивачем з 1964 року, вони разом навчались у педагогічному інституті, де також навчався і [PERSON] , з яким вона теж дружила. Пояснила, що їй відомо, що [PERSON] робив пропозицію одружитися позивачеві, але вона не була готова, тому відмовила. Пізніше, він приїхав в Україну і вони почали проживати разом з позивачем. При різних зустрічах (дні народження, свята) [PERSON] називав [PERSON] «моя кохана дружина». Свідок [PERSON] зазначила суду, що є близькою подругою позивача, вони знайомі з 7 років. У 2014 році [PERSON] приїхав до [PERSON] і вони почали проживати разом, вели спільне домашнє господарство. Пояснила, що [PERSON] купив собі квартиру, але використовував її як кабінет, а фактично проживав з позивачем. Враховуючи вищевикладене, позивачем доведено належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю з [PERSON] , наявності спільного побуту, спільного бюджету, спільного відпочинку, спільних друзів, придбання ними товарів та ведення спільного господарства. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Виходячи з предмету спору та норм чинного законодавства, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами спору, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо вимог про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд вважає їх передчасними, оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Разом з тим, з матеріалів справи судом установлено, що у позивача наявні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з недоведеністю факту родинних відносин позивача з померлим, тобто на даний момент відсутні перешкоди для оформлення права власності на спадкове майно у нотаріальному порядку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог щодо встановлення права власності на спадкове майно. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач наведені позивачем обставини не спростував. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і їх часткове задоволення. З огляду на викладене,

Outcome: partial