Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

23.03.2015 [PERSON] звернулася до Червонозаводського районного суду м.Харкова з позовом про усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.08.2014, укладеним між нею та її рідним братом [PERSON] , квартирою [ADDRESS] шляхом виселення та зняття з реєстрації за цією адресою [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є колишньою дружиною її брата, шлюб з якою розірвано 06.06.2008, тому з припиненням права власності [PERSON] на квартиру за вищевказаною адресою, відповідачка, як колишній член сім`ї її власника, втратила право на користування цим приміщенням і підлягає виселенню. Крім того, вказує, що відповідач [PERSON] не сплачує комунальні послуги, не вчиняє жодних дій для утримання у належному стані житлового приміщення, а навпаки, без дозволу позивачки, як власниці квартири, вселила туди сторонніх осіб, завела домашніх тварин - кішок, які псують помешкання, захаращила квартиру різними речами, у зв`язку з чим за захистом своїх прав [PERSON] звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова Нікуліної Л.П. від 24.03.2015 провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 03.04.2015 [PERSON] до суду подано зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу вищевказаної квартири від 12.08.2014 недійсним, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана у шлюбі з [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя та не могла бути відчужена без її згоди (а.с.37 т.1). Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03.04.2015 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] ( а.с.69 т.1 ). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.06.2015 ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 03.04.2015 про забезпечення позову залишено без змін (а.с.113-115 т.4). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за № 36218177 від 10.04.2015 підтверджено накладення арешту на вищевказаний об`єкт нерухомості (а.с.107 т.1). [PERSON] до суду подані заперечення на зустрічну позовну заяву [PERSON] , у яких вона вказала, що у провадженні суду перебували справи за позовом [PERSON] щодо визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання договору міни від 28.08.1995 недійсним, однак у їх задоволенні було відмовлено та встановлено, що квартира на праві особистої приватної власності належала лише одноособово [PERSON] та не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с.134-135 т.1). 29.05.2015 [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила усунути їй перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації [PERSON] , визнати [PERSON] такою, що позбавлена права користування квартирою [ADDRESS] , скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] за цією адресою (а.с.164-166 т.1). 08.07.2015 [PERSON] подано уточнену та доповнену зустрічну позовну заяву до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2014 недійсним, визнання права власності на частину квартири [ADDRESS] , як набутої у шлюбі з [PERSON] (а.с.199-201 т.1). Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 08.07.2015 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. (а.с.210-211 т.1). 14.09.2015 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. до суду подано заяву про розгляд справи без її участі та пояснення, у яких вона по суті позовних вимог зазначила, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнає та їх задоволенні просить відмовити з огляду на те, що 12 серпня 2014 року нею було посвідчено договір купівлі- продажу квартири за реєстровим № 1226, укладений між гр. [PERSON] (як « Продавцем ») та [PERSON] (як «Покупцем»), за яким Продавець продав, а Покупець купив належну Продавцю на праві особистої приватної квартиру [ADDRESS] , з дотриманням вимог та норм діючого законодавства (Закону України «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України тощо), які діяли станом на 12.08.2014. «Продавцем» було надано усі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу квартири, а саме: - дублікат Договору міни, виданий 03.03.2008 року [PERSON] , приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 3, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, згідно Витягу № 5538587 від 03.03.2008, номер правочину: 2732797, та зареєстрований 14.03.2008 року в Комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентаризації згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18088840, реєстраційний номер: 22488390, номер запису: П-9-697 в книзі: 1. Договір міни, посвідчено 28.08.1995 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О. Д., за реєстровим 1319; - копію рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.04.2012, справа № 2-74/11, що набрало законної сили, та копію ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30.07.2012, провадження № 22-ц/2090/4369/2012, з яких вбачається, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю гр. [PERSON] . Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії не було. Крім того, у додаткових поясненнях від 02.11.2015 зазначила, що підстав для витребування згоди другого з подружжя щодо розпорядження майном при посвідченні вищевказаного правочину не було, оскільки нотаріусу були надані документи - рішення суду про те, що об`єкт відчуження не є спільним майном подружжя, що відповідало п.п. 4.4. п.4 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МУЮ 22.02.2012 № 296/5 (а.с.29,65 т.2). Ухвалою суду від 11.05.2016 третю особу за первісним позовом - Червонозаводський РВ в м. Харкові Головного управління державної імміграційної служби України в Харківській області замінено на Відділ реєстрації місця проживання у Червонозаводському районі м. Харкова управління ведення територіальної громади департаменту реєстрації Харківської міської ради (а.с.36 т. 3). За повідомленням Червонозаводського РВ у м.Харкові ГУ ДМС України в Харківській області функції реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання покладено на Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради (а.с.43 т.3). Департаментом реєстрації Харківської міської ради до суду подано клопотання про розгляд справи без участі його представника (а.с.44-45 т.3). Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04.07.2016 у задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено (а.с.91-95 т.3). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04.07.2016 залишено без змін (а.с. 180-183 т.3). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04.07.2016 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01.09.2016 скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.102-104 т. 5). У період з 04.05.2017 по 04.07.2017 справа перебувала у провадженні судді Червонозаводського районного суду м.Харкова Шелест І.М. 07.07.2017 у зв`язку із задоволенням заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Шелест І.М. справу передано для повторного авторозподілу. У період з 17.07.2017 справа перебувала у провадженні судді Червонозаводського районного суду м.Харкова Теслікової І.І. Ухвалою від 20.10.2017 провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №2-74/11, провадження № 8/646/1/2017 за заявою [PERSON] про перегляд судового рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11.04.2012 у зв`язку із нововиявленими обставинами. У зв`язку із закінченням з 17.01.2019 у судді Теслікової І.І. п`ятирічного строку повноважень судді справу передано на повторний авторозподіл. 26.02.2019 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Єжову В.А. 24.10.2019 позивачем за первісним позовом [PERSON] до суду подано довідку про зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , з 18.07.2019 (а.с.16 т. 6). Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м.Харкова [PERSON] від 09.12.2019 провадження у справі поновлено. 01.11.2021 у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку справу передано на повторний авторозподіл. 03.11.2021 на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справу передано судді Власовій Ю.Ю. Відповідно до Розпорядження Верховного Суду від 10.03.2022 № 4/0/9-22 територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова було змінено та визначено замість нього Ленінський районний суд м. Полтави. На виконання вказаного Розпорядження Червонозаводським районним судом м.Харкова до Ленінського районного суду м. Полтави було передано для продовження розгляду вищевказану судову справу. Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 № 65, з 23.11.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова. 19.12.2022 Ленінським районним судом м. Полтави судову справу повернуто до Червонозаводського районного суду м. Харкова. На підставі розпорядження керівника апарату Червонозаводського районного суду міста Харкова за № 02-13/24 від 08.02.2023 призначено повторний автоматизований розподіл вищевказної судової справи. За результатами повторного автоматизованого розподілу справи головуючим у справі визначено суддю Червонозаводського районного суду міста Харкова Демченко І.М. Ухвалою суді [PERSON] від 17.02.2023 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії розгляду по суті. 06.03.2023 позивачем за первісним позовом [PERSON] повідомлено суду, що її брат [PERSON] , який є відповідачем за зустрічним позовом, помер [INFO] , про що надано копію свідоцтва про смерть (а.с.10 т.7). 26.04.2023 до суду надійшла заява [PERSON] про недовіру судді Демченко І.М. Ухвалою суду від 26.04.2023 заяву [PERSON] про відвід судді Демченко І.М. визнано необґрунтованою та передано для розгляду в порядку ст. 33 ЦПК України іншому судді. Ухвалою судді Шиховцової А.О. від 28.04.2023 у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Демченко І.М. відмовлено. У судовому засідання [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом в редакції від 29.05.2015 підтримала та наполягала на їх задоволенні. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у жодне судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями, які отримані нею особисто. Частинами третьою, четвертою статті 223 ЦПК України визначено, що якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання відповідача, незалежно від причин неявк и. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. 07.03.2023 до суду поштою надійшло клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи, призначеного на 06.03.2023 у зв`язку з тим, що вона з 04.03.2022 знаходиться на лікуванні за кордоном. 24.03.2023 до суду поштою надійшло аналогічне клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи, призначеного на 27.03.2023 у зв`язку з тим, що вона з 04.03.2022 знаходиться на лікуванні за кордоном. При цьому, суд звертає увагу, що поштові конверти містять відомості про їх відправлення з відділень поштового зв`язку ?Укрпошта? у м.Харкові. 26.04.2023 [PERSON] у телефонному режимі повідомила суду про неможливість прибуття до суду у зв`язку з лікуванням та клопотання про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану. 23.05.2023 [PERSON] до канцелярії суду подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з лікуванням та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи. 24.05.2023 [PERSON] у судове засідання не з`явилася, правом ознайомитися з матеріалами справи не скористалася. 29.06.2023 до канцелярії суду [PERSON] подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з важкою хворобою, до якого додані результати ренгтренологічного обстеження від 16.06.2023 та довідку про одержання путівки на санаторно-курортне лікування від 09.05.2023. 25.07.2023 [PERSON] у телефонному режимі повідомила суду про неможливість прибуття до суду у зв`язку з лікуванням. 28.09.2023 [PERSON] у телефонному режимі повідомлено суду про перебування на стаціонарному лікуванні. 22.11.2023 на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з продовженням лікування. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] кожного разу була обізнана про дату, час і місце судових засідань, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та повідомленнями від імені відповідачки за первісним позовом про відкладення розгляду справи. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 листопада 2022 року у справі № 905/458/21 зазначено, що нормами процесуального права передбачено право учасника справи: а) брати участь в судових засіданнях (особисто або через представника); б) не брати участі в судових засіданнях, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, крім випадків, коли суд визнав явку учасника обов`язковою. Аналіз зазначених норм процесуального права свідчить про те, що учасник справи не може відмовитися від свого права на участь в судових засіданнях за принципом мовчання. Його волевиявлення щодо цього має бути формалізовано. Неявка сторони у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки може означати втрату юридичного інтересу до розгляду його справи судом. Разом з цим, у разі, якщо особа не з`явилася в судове засідання, однак, повідомила суду інформацію про причини своєї неявки, суд має здійснити оцінку поважності таких причин. Питання поважності причин неявки є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються відповідні обставини. Поважними причинами є лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язуються з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне вчинення певної процесуальної дії. Положення статті 223 ЦПК України вказують на необхідність врахування судом поважності/неповажності повідомлених відповідачем суду причин своєї неявки до суду в залежності від того, чи є ця неявка першою чи повторною, та передбачають настання процесуальних наслідків у кожному конкретному випадку. Суд зобов`язаний припиняти недобросовісні дії сторони у справі у разі повторної неявки до суду, оскільки це забезпечить дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема забезпечить захист інтересів позивача, яка тривалий час через зловживання правами іншою стороною обмежена у праві на вирішення спору судом. Враховуючи, що [PERSON] фактично зловживає своїми процесуальними правами на відкладення розгляду справи, посилаючись на проходження лікування, суд дійшов висновку про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши позивачку за первісним позовом, вивчивши матеріали справи, встановив фактичні обставини та відповідні правовідносини, що виникли у справі. З договору купівлі-продажу, посвідченого 12.08.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1226, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , продав та передав у власність [PERSON] , [INFO] , РНОКПП - [NUMBER] , квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві особистої приватної власності на підставі договору міни від 28.08.1995 (а.с.7 т.1). Відповідно до п. 6 вказаного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] засвідчив, що вищевказана квартира, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не заставлена, під податковою заставою, в спорі і під забороною не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо неї у третіх осіб немає (а.с.7 т.1). На підставі свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 16.12.2008 Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції , шлюб, укладений 05.05.1989 між [PERSON] та [PERSON] , розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 395 від 16.12.2008 (а.с.11, 42 т.1). Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11.04.2012 у справі № 2-74/11 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору міни від 28.08.1995 недійсним - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.07.2012 рішення залишено без змін (а.с.123-129 т.1). Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16.01.2014 у справі № 646/9507/13-ц у задоволенні позову [PERSON] про визнання договору міни квартири від 28.08.2015 удаваним правочином та визнання його договором міни з доплатою - відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.01.2014 рішення залишено без змін (а.с.130-133 т.1). Зазначеними рішеннями суду встановлено, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку, виданої КП «ЖИЛКОМСЕРВІС» встановлено, що станом на 17.03.2015 (час подачі позову) у квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованими: власник [PERSON] , [INFO] , з 13.09.2000 та інший родич [PERSON] , [INFO] , з 04.09.1998 (а.с.14 т.1). Актом КП «Жилкомсервіс» від 06.02.2015 підтверджено, що [ADDRESS] перебуває у занедбаному, антисанітарному стані, у зв`язку з чим власнику [PERSON] , на якому відкрито особовий рахунок, видано припис про приведення житлового приміщення в належний стан (а.с.49 т.1). Актами від 29.03.2010, 16.09.2011 зафіксована неналежний стан вищевказаної квартири (а.с. 52,53 т.1). У ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Принцип непорушності (недоторканності) закріплений і у статтях 319, 326 ЦК України. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Крім того, відповідно до статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що зі змісту ст. 116 ЖК України не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності. Cистематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. З матеріалів справи вбачається, що з 2015 року по день розгляду справи, тобто понад вісім років, квартира перебуває у занедбаному стані, що у свою чергу свідчить про байдужість відповідача до спірної квартири, небажання змінити ситуацію, не зважаючи на попередження відповідних органів. Крім того, з огляду на тривалість судового провадження та відсутність будь-яких якісних змін у правилах співжиття у спірній квартирі між сторонами у справі, свідчить про їх систематичність. У постанові від 27 жовтня 2021 року по справі № 128/2294/17 Верховний Суд дійшов висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Оцінюючи пропорційність, суд зважає на відсутність волі відповідачки для вирішення багаторічного конфлікту, активних дій, направлених на вирішення спору та сприяння зі свого боку судовому розгляду справи протягом розумного строку, зважаючи на її поведінку, яка направлена на поглиблення суперечностей та зловживання своїми як процесуальними так і житловими правами, суд дійшов висновку, що не можливо досягти легітимної мети та вирішити тривалий конфлікт за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Враховуючи, що власником спірної квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] членом сім`ї [PERSON] не є, та не була, доказів про те, що позивач надавала згоду на проживання [PERSON] у належній їй на праві власності квартирі, матеріали справи не містять, та з урахуванням недбайливого ставлення [PERSON] до об`єкта нерухомості, його руйнування та пошкодження, за наявності у неї у власності іншого житлового будинку, суд дійшов висновку, що втручання у право особи на повагу до його житла буде не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві, тобто задоволення позовних вимог [PERSON] в частині виселення [PERSON] відповідатиме легітимній меті та буде співрозмірним із переслідуваною законною метою. Підстав для задоволення позову в частині зняття [PERSON] з місця реєстрації за вищевказаною адресою немає, оскільки з 18.07.2019 відповідач зареєстрованою за цією адресою не значиться. Зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки не підтриманий нею та не доведений належними і допустимими доказами. За положеннями частин дев`ятої та десятої статі 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням.

Outcome: partial