Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.2020 року між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Згідно п. 1 договору у строк до 30.05.2021 року продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] Києво-Святошинського району, Київської області по вулиці Кошова, під № 102 в порядку та підключеному до центральному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором. За умовами п. 3 договору ціна продажу квартири складала 330356,00 грн. На виконання умов попереднього договору позивач передав, а відповідач прийняв 330356,00 грн. Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявності підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму платежу протягом одного місяця. 28.05.2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень до Попереднього договору від 16.09.2020 року № 1200, а саме у пунктах 1, 3 щодо кінцевого строку зобов`язання передати продавцем у власність згаданої квартири. Визначено строк до 30.05.2022 року На теперішній час [PERSON] (відповідач) багатоповерховий будинок на земельній ділянці площею 0,1038 га, кадастровий номер якої\~3222486200:03:006:0030, що знаходиться у [ADDRESS] не побудував, підключення до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії) не здійснив. Таким, чином, відповідач не виконав у строк до 30.05.2022 року і не міг виконати взяті на себе зобов`язання, що визначені у п. 1.3 попереднього договору від 16.09.2020 року. Відповідно до п. 5 договору відповідач зобов`язався повернути аванс у місячний строк до 30.05.2022 року. З огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за укладеним попереднім договором купівлі-продажу, не повернення йому коштів в добровільному порядку, вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. На підставі вище наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 330356,00 гривень сума основного боргу, інфляційні втрати та 3 % річних за період з 01.06.2022 року по день ухвалення судового рішення. 20.04.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Згідно з розпорядженням в.о. керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дяченка В.В. № 251 від 27.09.2023 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/4707/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 27.09.2023 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В. 28.09.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. постановлено справу № 369/4707/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів - прийняти до свого провадження. Розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.11.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченко А.В. постановлено заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Андрєєва Микити Андрійовича про забезпечення позову у цивільній справі № 369/4707/23\~за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~стягнення коштів задовольнити. Накласти арешт на 1/8 частину квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] . 27.11.2023 року у судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача 23.11.2023 року надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. 27.11.2023 року відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст. ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи судом встановлено, що 16.09.2020 року між позивачкою (Покупець) та відповідачем (Продавець) було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Згідно п. 1 договору у строк до 30.05.2022 року продавець зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] загальною площею 24,5 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1038 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0030, що знаходиться в [ADDRESS] , під № 102 в порядку та підключеному до центральному до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії), у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором. За умовами п. 3 договору ціна продажу квартири складала 330356,00 грн. На виконання умов попереднього договору позивач передав, а відповідач прийняв 330356,00 грн. Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявності підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму платежу протягом одного місяця. 28.05.2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір про внесення змін та доповнень до Попереднього договору від 16.09.2020 року № 1200, а саме у пунктах 1, 3 щодо кінцевого строку зобов`язання передати продавцем у власність згаданої квартири. Визначено строк до 30.05.2022 року На теперішній час [PERSON] (відповідач) багатоповерховий будинок на земельній ділянці площею 0,1038 га, кадастровий номер якої\~3222486200:03:006:0030, що знаходиться у [ADDRESS] не побудував, підключення до центральних комунікацій (водопостачання та водовідведення, газопостачання та електроенергії) не здійснив. Таким, чином, відповідач не виконав у строк до 30.05.2022 року і не міг виконати взяті на себе зобов`язання, що визначені у п. 1.3 попереднього договору від 16.09.2020 року. Відповідно до п. 5 договору відповідач зобов`язався повернути аванс у місячний строк до 30.05.2022 року. Таким, чином, відповідач не виконав у строк до 30.05.2022 року, що визначені у п. 1,3 попереднього договору від 16.09.2020 року. Відповідач аванс у сумі 330356,00 грн не повернув. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 635\~ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно з частиною другою статті 635\~ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Статтею 615\~ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільнює винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Приписами частини першої статті 570\~ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Частиною другою статті 570\~ЦК України передбачено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. У постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року по справі № 592/9068/17 зазначено про те, що суди попередніх інстанцій, встановивши, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладено не було, а чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його основної частини у сторони попереднього договору у випадку не укладення основного договору і така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для повернення забезпечувального платежу. Вказаний висновок узгоджується також із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.09.2012 року у справі № 6-82цс13. В ході розгляду справи було встановлено, та не спростовано стороною відповідача те, що позивачкою сплаченою нею сумою було забезпечено укладеного між сторонами зобов`язання про купівлю-продаж нерухомого майна, відповідач ухилився від виконання своїх зобов`язань. Згідно із вимогами статті 629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своє вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз положень статті 614\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що, встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає обов`язок довести відсутність своєю вини саме на цю особу. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання, а тому саме відповідач повинен був довести суду причини не укладання ним із позивачем основного договору купівлі-продажу квартири, що стороною відповідача у встановленому законом порядку зроблено не було. Оскільки доказів протилежного відповідач суду не надав, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та з відповідача слід стягнути сплачені грошові кошти в розмірі 330456,00 грн. Щодо стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений зговором або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 20.11.2018 року у справі № 904/312/18, аналіз приписів частини 2 статті 625\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що відповідальність боржника за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді нарахування кредитором на суму грошового боргу індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми настає у разі невиконання або несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання перед кредитором. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року у справі № 922/175/18 вказав, що формулювання статті 625\~ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549\~ЦК України і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3\~% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ураховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 3 % річних з моменту прострочення зобов`язання (01.06.2022 року) по день ухвалення судового рішення (27.11.2023 року). Період прострочення грошового зобов`язання 544 днів. Період розрахунку: з 01.06.2022 року по 31.12.2022 року - 214 днів [Проценти] = 330\~456,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 214 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 5\~812,40\~грн. Період розрахунку: з 01.01.2023 року по 27.11.2023 року - 331 день [Проценти] = 330\~456,00 грн. (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 331 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 8\~990,21\~грн. Разом 14\~802,61 грн. У період з 01.06.2022 року по 27.11.2023 року індексація на суму 330\~456,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40% ? 98,60% ? 100,50% ? 100,80% ? 100,50% = 116,012% (за період Червень 2022 - Листопад\~2023) [Інфляційні нарахування] = 330\~456,00 грн. (сума боргу) ? 116,012% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 330\~456,00 грн. (сума боргу) = 52\~912,34\~грн. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач свої зобов`язання за попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу від 16.09.2020\~року належним чином не виконав, основний договір купівлі-продажу квартири не було укладено до 30.05.2022 року та нотаріально посвідчено до 30.05.2022 року, та доказів протилежного матеріали справи не містять, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів: 330456,00 грн основного боргу, 14\~802,61 грн. - 3% річних та 52\~912,34\~грн. інфляційних втрат, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з частинами першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У порядку статті 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3303,56 грн.

Outcome: approved