Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] та\~ [PERSON] про\~зобов`язання вчинити\~певні дії,\~в якому\~просив виселити\~квартирантів у\~кількості двох\~осіб з\~кімнати комунальної\~квартири,\~яка належить\~відповідачу,\~та приміщень\~загального користування\~за адресою:\~ [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача у майбутньому вселяти квартирантів у кімнату комунальної квартири та до приміщень загального користування за адресою: [ADDRESS] , лише після письмового погодження з усіма співвласниками комунальної квартири щодо користування приміщеннями загального користування (коридор, кухня, санітарний вузол) та погодженням оплати за комунальні послуги; за письмовою або усною вимогою інших співвласників комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати відповідача надавати копії письмового погодження з усіма співвласниками комунальної квартири щодо користування приміщеннями загального користування (коридор, кухня, санітарний вузол) та погодженням оплати за комунальні послуги; зобов`язати відповідача у майбутньому вселяти квартирантів лише після письмового складання договору оренди, з урахуванням досудових вимог інших співвласників комунальної квартири, на кімнату комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] ; за письмовою або усною вимогою інших співвласників комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати відповідача надавати копії договорів оренди на кімнату комунальної квартири; зобов`язати відповідача сплачувати податок згідно договору оренди кімнати комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] у податкову службу за місцем проживання та реєстрації, у визначені строки; за письмовою або усною вимогою інших співвласників комунальної квартири зобов`язати відповідача надавати копії квитанцій про сплату податку за здачу кімнати комунальної квартири в оренду іншим квартирантам; зобов`язати відповідача представити суду договори оренди кімнати комунальної квартири від попередніх квартирантів, яким здавали кімнату в оренду та письмові дозволи усіх співвласників комунальної квартири щодо користування приміщеннями загального користування (коридор, кухня, санітарний вузол) на попередніх квартирантів за адресою: [ADDRESS] , а також квитанції про сплату податку у податкову службу за здачу кімнати комунальної квартири в оренду, починаючи з 25 травня 2021 року по теперішній час. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він мешкає та зареєстрований у комунальній квартирі разом з дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що у позивача та його дружини виник конфлікт з квартирантами (хлопець [PERSON] та дівчина [PERSON] ) 19 липня 2023 року щодо користування приміщеннями загального користування (коридор, кухня, санітарний вузол), які незаконно та без відповідних правових підстав проживають у кімнаті комунальної квартири, яка належить відповідачу. Позивач та його дружина категорично проти проживання квартирантів (хлопця [PERSON] та дівчини [PERSON] ), яким відповідач надав у користування кімнату. Квартиранти погрожували позивачу та його дружині виселити їх з кімнати комунальної квартири, де вони зараз проживають. Вони незаконно встановлюють свої порядки та правила у приміщеннях загального користування. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2023 року відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2023 року виключено з кола відповідачів у справі [PERSON] . В судовому засіданні позивач вимоги викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити в задоволені позовних вимог. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що ордером Харківської міської ради на житлове приміщення № 065414 від 21 листопада 2011 року [PERSON] надано право на зайняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що [PERSON] надає належну йому кімнату в оренду квартирантам, які порушують права позивача та його дружини, зважаючи на що просить суд їх виселити з кімнати відповідача. Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження підстави для звернення до суду за захистом свого порушеного права саме до відповідача [PERSON] . Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження порушення своїх прав відповідачем. При цьому позивачем не було зазначено в якості співвідповідачів осіб, які на його думку порушують його права. Так, надаючи правову кваліфікацію встановленим фактичним обставини справи викладеним вище, суд виходить з наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. У разі задоволення позовної вимоги [PERSON] про виселення квартирантів з кімнати комунальної квартири відповідача та приміщень загального користування за адресою: [ADDRESS] , судом фактично вирішується питання про обмеження прав осіб, які не були залучені позивачем у якості співвідповідачів та відомості про яких до суду надано не було. Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 394/130/21 зазначено, що за змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. При цьому позивач не звертався до суду з клопотанням про залучення наймачів кімнати в якості співвідповідачів. Пленум Верховного Суду України у п. 8 Постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи або залучати співвідповідачів. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно з усталеною судовою практикою, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права. Зважаючи на зазначене вище, оскільки позивачем не було залучено до участі у справі в якості співвідповідачів наймачів кімнати, які за доводами позивача порушують його права та законні інтереси, суд відмовляє у задоволенні позову в частині виселення наймачів з кімнати, яка належить відповідачу. Щодо інших позовних вимог, то суд також дійшов висновку щодо відмови в їх задоволенні, зважаючи на наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. В свою чергу позовні вимоги позивача не відповідають вимогам статті 16 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20) вказано: застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії); тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19): суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту, який не приведе до відновлення його порушеного права. У разі, якщо наймачами кімнати порушуються права та законні інтереси позивача, він не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у праві користування приміщенням. З урахуванням обставин справи, саме такий спосіб захисту призведе до відновлення прав позивача, у разі, якщо ним буде доведено, що вони порушені з вини наймачів. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому, слід вважати, що заявлені позовні вимоги до відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача). Таким чином, враховуючи визначений позивачем склад учасників справи, обраний позивачем спосіб захисту, який непередбачений чинним законодавством, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволені заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed