Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно договорів купівлі продажу від 10 листопада 2021 року, [PERSON] , на праві власності 81/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] (двадцять сім). Житловий будинок позначений під літ. «А», загальною площею 238,5 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., біля будинку є господарські будівлі і споруди: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», навіс літ. «Ж», огорожа № 1-3, житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,0415 га, кадастровий номер 3222410300:01:029:0057. що в [ADDRESS] . У власність та конкретне користування [PERSON] перейшли наступні приміщення житлового будинку [ADDRESS] : веранда 2-1 пл. 0,5 кв.м.; кухня 2-2 пл. 8,7 кв.м., ванна 2-3 пл. 4,6 кв.м.; вбиральня 2-4 пл. 1,6 кв.м.; коридор 2-5 пл. 11,7 кв.м.; житлова 2-6 пл. 13,9 кв.м.; їдальня 2-7 пл. 20,3 кв.м.; гараж 2-8 пл. 25,2 кв.м; передпокій 2-9 пл. 24,4 кв.м.; коридор 2-11 пл. 1,5 кв.м; санвузол 2-12 пл. 1,6 кв.м.; житлова 2-13 пл. 17,8 кв.м.; житлова 2-14 пл. 20, 1 кв.м; шафа 1-15 пл. 7,7 кв.м.; балкон; 1/2 частка огорожі, що складає 75/100 часток домоволодіння. Інша частина будинку, а саме 19/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , який станом на час подання позову помер і спадщину прийняв але не оформлює його син [PERSON] . Домоволодіння [PERSON] , розташоване на окремій земельній ділянці та окремих будівлях на даній земельній ділянці, не мають жодного спірного приміщення чи земельної ділянки, а тому є абсолютно самостійним та відокремленим від інших співвласників будинку. Позивачка вважає, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] необхідно поділити на 2 незалежних один від одного володіння за різними адресами. Просила суд: припинити спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; виділити [PERSON] на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в який входить: Житловий будинок позначений під літ. «А», загальною площею 238,5 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м. а саме: веранда 2-1 пл. 0,5 кв.м.; кухня 2-2 пл. 8,7 кв.м., ванна 2-3 пл. 4,6 кв.м.; вбиральня 2-4 пл. 1,6 кв.м.; коридор 2-5 пл. 11,7 кв.м.; житлова 2-6 пл. 13,9 кв.м.; їдальня 2-7 пл. 20,3 кв.м.; гараж 2-8 пл. 25,2 кв.м; передпокій 2-9 пл. 24,4 кв.м.; коридор 2-11 пл. 1,5 кв.м; санвузол 2-12 пл. 1,6 кв.м.; житлова 2-13 пл. 17,8 кв.м.; житлова 2-14 пл. 20, 1 кв.м; шафа 1-15 пл. 7,7 кв.м.; балкон; 1/2 частка огорожі, що складає 75/100 часток домоволодіння, біля будинку господарські будівлі і споруди: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», навіс літ. «Ж», огорожа № 1-3, житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,0415 га, кадастровий номер 3222410300:01:029:0057. що в [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 серпня 2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що згідно договорів купівлі продажу від 10 листопада 2021 року, [PERSON] на праві власності належать 81/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] (двадцять сім). Житловий будинок позначений під літ. «А», загальною площею 238,5 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м., біля будинку є господарські будівлі і споруди: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», навіс літ. «Ж», огорожа №1-3, житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,0415 га, кадастровий номер 3222410300:01:029:0057. що в [ADDRESS] . У власність та конкретне користування [PERSON] перейшли наступні приміщення житлового будинку [ADDRESS] : веранда 2-1 пл. 0,5 кв.м.; кухня 2-2 пл. 8,7 кв.м., ванна 2-3 пл. 4,6 кв.м.; вбиральня 2-4 пл. 1,6 кв.м.; коридор 2-5 пл. 11,7 кв.м.; житлова 2-6 пл. 13,9 кв.м.; їдальня 2-7 пл. 20,3 кв.м.; гараж 2-8 пл. 25,2 кв.м; передпокій 2-9 пл. 24,4 кв.м.; коридор 2-11 пл. 1,5 кв.м; санвузол 2-12 пл. 1,6 кв.м.; житлова 2-13 пл. 17,8 кв.м.; житлова 2-14 пл. 20, 1 кв.м; шафа 1-15 пл. 7,7 кв.м.; балкон; 1/2 частка огорожі, що складає 75/100 часток домоволодіння. Інша частина будинку, а саме 19/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , який станом на час подання позову помер і спадщину прийняв але не оформлює його син [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи № 402/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка заведена Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою, спадщину після сметі [PERSON] прийняли його сини [PERSON] , [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи № 220/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка заведена Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою, спадщину після сметі [PERSON] прийняли [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього сина - [PERSON] , брат - [PERSON] , та мати [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України та ч. 1 ст. 86 ЗК України, є спільною частковою власністю. Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Як випливає з положення ч. 1, З ст. 367 ЦК України та ст. 88 ЗК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Судом установлено, що між сторонами не досягнуто домовленості про поділ (виділ) в натурі спірного житлового будинку та земельної ділянки, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. З ст. 367 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає, що існують підстави для задоволення позову в частині припинення спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , щодо порядку користування земельною ділянкою, суд звертає увага на те, що такий виділ землі базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натурі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Відповідно до практики розгляду справ про поділ житлового будинку та земельної ділянки Верховним судом України, з метою забезпечення правильного і однозначного застосування судом норм матеріального права, які регулюють даний спір, зокрема: відповідно до абз. 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Верховний Суд України в п. 7 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив судам, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Крім того, в абз. 4 п. 7 та п. 8 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Щодо порядку користування земельною ділянкою: такий виділ землі базується за тими ж принципами та методичними підходами, які застосовуються до поділу житлового будинку, за виключенням того правила, що у випадку виділу в натрі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю або споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди, якщо інакше не передбачене у договорі відчуження будівлі і споруди. Про можливість об`єднання в одному позові вимог про поділ житлового будинку та виділ частки земельної ділянки в натурі зазначив Верховний Суд України, який п. 11 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що одночасно з розв`язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями суд може також вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності З урахуванням викладеного, суд уважає за можливе задоволити позов та виділити [PERSON] на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в який входить: Житловий будинок позначений під літ. «А», загальною площею 238,5 кв.м., житловою площею 105,4 кв.м. а саме: веранда 2-1 пл. 0,5 кв.м.; кухня 2-2 пл. 8,7 кв.м., ванна 2-3 пл. 4,6 кв.м.; вбиральня 2-4 пл. 1,6 кв.м.; коридор 2-5 пл. 11,7 кв.м.; житлова 2-6 пл. 13,9 кв.м.; їдальня 2-7 пл. 20,3 кв.м.; гараж 2-8 пл. 25,2 кв.м; передпокій 2-9 пл. 24,4 кв.м.; коридор 2-11 пл. 1,5 кв.м; санвузол 2-12 пл. 1,6 кв.м.; житлова 2-13 пл. 17,8 кв.м.; житлова 2-14 пл. 20, 1 кв.м; шафа 1-15 пл. 7,7 кв.м.; балкон; 1/2 частка огорожі, що складає 75/100 часток домоволодіння, біля будинку господарські будівлі і споруди: гараж літ. «Б», сарай літ. «В», навіс літ. «Ж», огорожа №1-3, житловий будинок, розташований на земельній ділянці, площею 0,0415 га, кадастровий номер 3222410300:01:029:0057. що в [ADDRESS] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного, та

Outcome: approved