Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд припинити право власності [PERSON] на 1/4 частки квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири, виплатити [PERSON] грошові кошти в розмірі 182 965 грн., внесені позивачем на розрахунковий рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області, в якості компенсації вартості 1/4 частки нерухомого майна відповідача. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони є співвласниками майна, зокрема, на праві спільної часткової власності [PERSON] належить - 3/4 частки, а її батьку [PERSON] - 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідач, починаючи з 2010 року у вказаній квартирі не проживає з власної волі, що встановлено рішеннями суду по цивільних справах № 357/186/22, №357/8819/22 та №357/7002/22, відповідач не утримує майно, не проводить оплату комунальних платежів, а тому їх стягнення відбувалося в примусовому порядку. У серпні 2022 року [PERSON] звертався до суду з позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням, однак рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/7002/22 йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що між сторонами прослідковується наявний конфлікт, який унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, спірна квартира зазнала перепланування шляхом знесення перегородки, що розділяла кухню та житлову кімнату, змінилась загальна та житлова площа квартири, технічний паспорт, на підставі якого позивач просив встановити порядок користування квартирою, втратив чинність, інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог в частині визначення варіантів користування спірним майном позивачем, враховуючи його незгоду з переплануванням, суду не було надано. На замовлення позивача було виготовлено звіт про оцінку майна та визначено дійсну ринкову вартість квартири [ADDRESS] в розмірі 731 859,00 грн., а тому вартість 1/4 частки квартири складає 182 965,00 грн. Позивач стверджує, що відповідач в спірній квартирі не проживає понад п`ятнадцять років та зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] , участі у витратах на утримання спільної з позивачем квартири не бере, не здійснює ремонт у спільній квартирі та не несе витрат зі сплати житлово-комунальних послуг. А також зазначає, що виділення в натурі частки з майна є неможливим, як і спільне проживання, частка відповідача є незначною, в порівнянні з правом власності позивача, зважаючи на поведінку відповідача (небажання утримувати майно), провокування конфліктних ситуацій між сторонами спору замість існування дружніх сімейних відносин як батька і доньки, а тому позивач просить суд визнати за собою право власності на 1/4 частку квартири, виплативши [PERSON] грошові кошти. Заперечуючи позов, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що квартира [ADDRESS] , до незаконного її перепланування та без згоди відповідача як співвласника, мала загальну площу 60,5 кв.м., житлову площу 42,2 кв. м., складалася з трьох житлових кімнат площею 21,0 кв. м., 11,8 кв. м., 9,4 кв. м., кухні - 8,1 кв. м., ванної кімнати - 1,7 кв. м., туалету - 0,9 кв. м., коридорів - 4,2 кв. м., 2,9 кв. м., вбудованої шафи - 0,5 кв. м., відповідно до технічного паспорту виготовленого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 07.08.2002 року та правових документів на квартиру. Відповідач зазначає, що тривалий час не проживав в квартирі, і не заперечував, що в квартирі буде проживати позивач, яка користуючись квартирою, повинна була сплачувати комунальні послуги, якими сама користується. Проте, [PERSON] не дотрималась усних домовленостей - квартирою користувалась, доступу до квартири відповідачу не надавала, рахунки на оплату комунальних послуг не надавала і в судовому порядку почала ініціювати спори та стягувати кошти по комунальних платіжках за утримання квартири, що підтверджується рішеннями у справах № 357/186/22 та № 357/8819/22. Для встановлення користування квартирою та отримання окремих рахунків за утримання частини квартири, належної відповідачу, [PERSON] звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою (справа № 357/7002/22) та під час розгляду справи відповідач дізнався, що [PERSON] без його згоди та будь яких погоджень, не дотримуючись вимог Правил утримання багатоквартирних жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 №76, почала перепланування квартири та виготовила 01.09.2022 року технічний паспорт, в якому були зазначені перепланування, в результаті яких квартира з трьох кімнатної перетворена в двохкімнатну, одна із кімнат (площею 21,0 кв. м.) є прохідною для іншої кімнати (площею 9,4 кв. м.), а кімнату площею 11,8 кв. м. приєднано до кухні, загальна площа якої стала 20,2 кв.м. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 14.03.2023 року було відмовлено відповідачу у встановленні порядку користування квартирою із підстав, що фактичне планування квартири не відповідає плануванню зазначеному у технічному паспорті відповідно до якого квартира була отримана у власність, а не з підстав які зазначає позивач у позовній заяві. Дізнавшись про такі порушення відповідач звертався до позивача з вимогою про відновлення квартири до того стану що існував до перепланування, з приводу чого існує спір та на розгляді перебуває справа № 357/1691/23. Відповідач вказує, що до перепланування квартири відповідачу можливо було виділити житлову кімнату площею 11,8 кв. м. та спільно користуватись підсобними приміщеннями квартири, однак позивач, перепланувала квартиру до стану де є неможливим встановити порядок користування квартирою, чим порушила права співвласника. Крім того, позивач, зробленим переплануванням, знецінила квартиру, оскільки оцінка виготовлялась як на двокімнатну квартиру, а не трикімнатну чим навмисне зменшила вартість частки відповідача в праві власності на квартиру, з чим [PERSON] не погоджується. Відповідач стверджує, що на даний час не має іншого житлового приміщення у власності та не має впевненості, що помешкання в якому він зараз проживає, може бути йому забезпечене на подальше. [PERSON] вважає, що сума яку позивач внесла на депозитний рахунок у розмірі 182965,00 грн. є недостатньою для купівлі житлового приміщення. Відповідач зареєстрований в іншому житловому приміщенні, однак вказує, що це не є підставою для припинення його права власності на 1/4 частку квартири, та він має намір, після усунення порушень його прав, спричинених переплануванням квартири, встановити конкретне користування квартирою, яке також буде оформлено окремим особовим рахунком на оплату комунальних послуг з утримання майна, виділеного в користування. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді від 17.08.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в загальному порядку, призначено справу до підготовчого засідання (а.с. 94-95). 21.08.2023 року позивач [PERSON] подала клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів: квитанцій про внесення коштів на депозитний рахунок (а.с. 98-102). 11.09.2023 року на електронну адресу суду надійшла заява від позивача про долучення до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 103-109). 11.09.2023 року відповідач [PERSON] подав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 110). 12.09.2023 року представник позивача [PERSON] подала клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 111-113). 13.09.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 116-125). 03.10.2023 року представник позивача [PERSON] подала відповідь на відзив (а.с. 126-133) 03.10.2023 року відповідач [PERSON] подав клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 136-137). 04.10.2023 року представник позивача [PERSON] подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (а.с. 139-141). 09.10.2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи (а.с. 142-143). Ухвалою суду від 09.10.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, залишено без розгляду клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, у зв`язку з його відкликанням представником відповідача [PERSON] ; приєднано до матеріалів справи відзив з додатками, клопотання сторони позивача, відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, поданого [PERSON] ; закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду (а.с. 146-148). 24.10.2023 року на електронну адресу суду надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді (а.с. 151-152). Ухвалою суду від 27.10.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання відмовлено у задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді, в зв`язку із запереченнями відповідача (а.с. 153-155). 20.11.2023 року [PERSON] подала клопотання про повернення на стадію підготовчого засідання, клопотання про призначення судової експертизи ринкової вартості квартири, клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи (а.с. 157-162) Ухвалою суду від 20.11.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження. Ухвалою суду від 20.11.2023 року повернуто без розгляду клопотання позивача про проведення будівельно-технічної експертизи та клопотання про проведення судової експертизи для визначення ринкової вартості квартири (а.с. 163-164). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов, суду пояснила, що бажає сплатити кошти за частку відповідача. З 2008 року відповідач не проживає в спірній квартирі, не має перешкод у користуванні майном, має ключі, однак має інше житло для проживання де мешкає зі своєю дружиною. Відповідач бажає отримати однокімнатну квартиру за свою частку у спірній квартирі, але це неспівмірно, сторони не можуть дійти згоди щодо вартості частки квартири, належної відповідачу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив позовні вимоги, зазначив, що відповідач не має іншого житла у власності, бажає вселитися до своєї квартири. Квартира була приватизована на чотирьох членів сім`ї, однак інші співвласники подарували свої частки позивачу, та на даний час [PERSON] належить 3/4 частки квартири [ADDRESS] . Відповідач на даний час проживає у дружини, в приймах, однак вирішив вселитися в свою квартиру і задля цього звернувся з позовом про встановлення порядку користування квартирою, але в процесі розгляду справи виявилось, що позивач самовільно здійснила перепланування житла, та на даний час відсутня кімната, в якій відповідач мав намір тримати свої речі і проживати, а тому він звернувся до суду із позовом про відновлення попереднього становища майна, яке існувало до порушення, спір ще не вирішено. Представник відповідача в судовому засіданні звертав увагу на неналежні і необгрунтовані висновки про вартість майна, які були надані позивачем до справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № 33703 , виданого 29.08.2002 року Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м.Біла Церква, квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,5 кв.м. на праві спільної часткової власності (по 1/4 частці) належала громадянину [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13). Встановлено, що 24.12.2021 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила 1/4 частку квартири в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 24.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3357 (а.с. 14-15). Згідно договору дарування частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 15.09.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2135, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частку квартири в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 16-18). Так, на час розгляду справи, розмір частки позивача [PERSON] у праві власності на вказану квартиру становить -3/4, а відповідача [PERSON] - 1/4 частка. З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 07.08.2002 року, вбачається, що квартира складається з трьох житлових кімнат площею - 21,0 кв.м., 11,8 кв.м., 9,4 кв.м, кухні - 8,1 кв.м., ванної - 1,7 кв.м, туалету - 0,9 кв.м., коридору 4,2 кв.м., 2,9 кв.м., вбудованої шафи - 0,5 кв.м., загальна площа становить 60,5 кв.м., житлова площа - 42,2 кв.м., підсобна площа - 18,3 кв.м. (а.с. 122). Згідно довідки, виданої КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 06.09.2022 року за вих. № 1787, вбачається, що на останню дату проведення технічної інвентаризації 01.09.2022 року, загальна площа квартири становить 61,20 кв.м., житлова площа - 30,40 кв.м. Загальна та житлова площа змінилась з 60,50 кв.м. на 61,20 кв.м. та 42,20 кв.м. на 30,40 кв.м., в зв`язку з внутрішнім переплануванням що не потребує дозволів на виконання будівельних робіт (а.с. 31). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого станом на 01.09.2022 року, вбачається, що квартира складається з двох жилих кімнат - 21,0 кв.м., 9,4 кв.м., санузолу - 5,6 кв.м., кухні - 20,2 кв.м., коридору - 5,0 кв.м., загальна площа становить 61,2 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., допоміжна 30,8 кв.м. (а.с. 32-33) На замовлення позивача було виготовлено звіт про оцінку майна - двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки, станом на 16.06.2023 року складає 731 859,00 грн., тобто ринкова вартість 1/4 частини об`єкта оцінки складає 182 965,00 грн (а.с. 35-78). Матеріали справи містять Довідку про оціночну вартість спірної квартири від 08.09.2023 року, що була надана відповідачем до справи та оціночна вартість квартири [ADDRESS] визначена у 1 320 681,51 грн. (а.с.123-124). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст. 321 ЦК України). За змістом статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, які відповідає його частці у праві спільної часткової власності Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Отже, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Для припинення права на частку в майні на підставі позову інших співвласників достатньо наявності хоча б однієї з визначених у пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України обставин, однак при цьому правова норма, закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18). Таким чином, аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15 та від 14 травня 2021 року у справі № 344/120/16-ц. Позивач стверджує, що частка відповідача є незначною (1/ 4), виділить/відокремить частку відповідача не можливо, та між сторонами склалися неприязні відносини, що унеможливлюють спільне користування житлом. Крім того, позивач вважає, що відповідач має у користуванні інше житло, де щось добудовував разом з дружиною і фактично в новому шлюбі набув власність на нерухомість, а тому припинення права власності відповідача на його частку у спільній квартирі не завдасть останньому істотної шкоди. Суд критично оцінює позицію позивача, оскільки суду не надано жодного доказу, що відповідач має у власності (спільній чи частковій) інше житло. Крім того, факт того, що відповідач неодноразово звертався до суду за захистом своїх прав з позовом до позивача про встановлення порядку користування спірною квартирою та, в подальшому з позовом про відновлення попереднього становища майна, - свідчить про невтрачений інтерес до житла. Що стосується грошової компенсації, яка має підлягати стягненню з однієї сторони на користь іншої, слід зазначити про наступне. При визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абзаці 3 пункту 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 листопада 2019 року в справі № 296/6736/17. При цьому, не можна залишити поза увагою наявні в справі дві оцінки ринкової вартості спірної квартири. Так, позивач надала Звіт про оцінку майна, що був виконаний суб`єктом оціночної діяльності 16.06.202 р. та, слід звернути увагу, що оцінено було спірну квартиру, як двокімнатну, визначивши її вартість в 731 859 грн. Відповідач надав суду довідку про оціночну вартість цього ж об`єкта з визначеною вартістю - 1 320 681,51 грн. Дані оцінки суттєво різняться. Відповідач не згоден з наданою позивачем оцінкою майна, зазначеною у Звіті, про що зазначив у своєму відзиві на позов. Позивач в судовому засіданні, пропонуючи мирне врегулювання спору, погоджувалася збільшити розмір вартості частки відповідача, що також підтверджує нереальне/неринкове відображення вартості частки відповідача у спірному майні за Звітом про оцінку майна від 16.06.2023р. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами щодо вартості спірного майна, роз`яснював, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ч.5 ст. 12 ЦПК України). Сторони вчасно не подали суду клопотання про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного майна, а надані сторонами докази ринкової вартості цього майна суттєво різняться. Також, позивачем не доведена неможливість спільного користування спірною квартирою, оскільки доказів вчинення позивачу перешкод будь-ким в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з боку відповідача, суду не надано. Натомість, позивач суду підтвердила факт того, що не спілкується з батьком, та він більше 10 років не проживає в квартирі [ADDRESS] . При цьому, відповідач сплачує комунальні платежі за вказану квартиру відповідно до своєї частки. Тобто, відповідач не вчиняє жодних дій, що призводять до порушення прав інших співвласників спільного майна. Заперечуючи проти доводів позивача щодо неможливості володіння та користування спірним майном, представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що наразі спільне володіння і користування дійсно є проблематичним, оскільки позивач самостійно перепланувала квартиру і з трьох ізольованих кімнат зробила дві кімнати і лише одна з них ізольована, але після відновлення квартири, відповідач бажає визначити порядок користування житлом і отримати собі ізольовану кімнату, оплачувати свою частину комунальних послуг, тримати в квартирі свої речі та користуватися власним майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Отже, з огляду наведеного вище, суд вважає, що позивачем не доведено, що припинення права власності на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин п.4 ч.1 ст.365 ЦК України. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). У зв`язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] про припинення права на частку в спільному майні та визнання права власності, внесені позивачем на депозитний рахунок 182 965,00 грн., як вартість 1/4 частки у спільному майні підлягають поверненню позивачу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed