Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Представник позивача адвокат Олійник Л.М. звернулася до суду з заявою, відповідно до вимог якої просить, постановити рішення, яким встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не проживала зі спадкодавцем [PERSON] , що помер [INFO] станом на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] та не прийняла спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності в порядку спадкування на 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON] , що 22.02.2022 року був зроблений відповідний актовий запис про смерть за №590. Батьку Позивача [PERSON] , за життя належало 1/3 часток квартири [ADDRESS] . У встановлений ст. 1269,1270 ЦК України строк та спосіб Позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Веселовського Анатолія Григоровича та була заведена спадкова справа №207/2022 від 29.11.2022 р. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.03.2023 №190/02-31 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на момент смерті разом із померлим також була зареєстрована [PERSON] , донька померлого , яка є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом встановленого часу не заявила заяву про відмову від спадщини вважається такою, що прийняла спадщину. При цьому, що фактично на момент смерті спадкодавця Відповідач разом з ним в квартирі не проживала, адже в лютому 2014 вона виїхала з України до королівства Швеція. Підтвердженням цього є нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 23.03.2023 року з нотаріально посвідченим перекладом, в якій вона підтверджує вищевказані обставини, зазначає про те, що не претендує на спадкове майно після батька та про те, що мала намір відмовитись від прийняття спадщини, але через певні труднощі не змогла це реалізувати у встановлений законом строк. Відповідач, таким чином, не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та протягом достатньо тривалого часу до цього, а також не звернувшись з відповідною заявою до нотаріуса про прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України 6-ти місяців, тому не може вважатися такою, що прийняла спадщину після свого батька. Визнання права власності в порядку спадкування за законом є належним способом захисту прав спадкоємця, якщо вбачаються перешкоди в оформленні и?ого спадкових прав у нотаріальному порядку. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11.10.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. 26.10.2023 на електронну пошту суду надійшла заява про визнання позову від відповідача [PERSON] . В заяві зазначено, що вона підтверджує всі обставини, викладені в позовній заяву, підтверджує факт, що дійсно фактично на момент смерті свого батька вона разом з ним в квартирі не проживала, адже з лютого 2014 року постійно проживає в королівстві Швеція. Зазначає, що на будь-яке спадкове майно після смерті батька не претендує та мала намір відмовитися від прийняття спадщини на користь брата [PERSON] , але через певні бюрократичні труднощі в королівстві Швеція не змогла це зробити у встановлений законом строк. На підставі цього просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та провести розгляд справи без її участі. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.11.2023 підготовче провадження у цивільній справі закрито. Позивач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача адвокат Олійник Л.М. в судовому засіданні просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася у передбаченому законом порядку, до суду надіслала заяву, відповідно до вимог якої просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі та провести розгляд справи без її участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський А.Г. в підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяву, в якій просить судовий розгляд провести без його участі. Згідно з ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов і таке визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, то суд підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову не вбачає та вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, оскільки для того наявні законні підстави. Суд враховуючи думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані сторонами докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з наступним. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в м. Кременчуці Полтавської області, його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області від 16.08.2011. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 22.02.2022 [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.05.2023 серії [NUMBER] , видане відповідно до розпорядження від 13.05.2004 № 19789/1, Управління житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської Ради посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної часткової власності громадянам: [PERSON] 1/3, [PERSON] 1/3, [PERSON] 1/3. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Нормами статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу). Відповідно до ст. 1221 ЦК України - місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, а якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 1 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який на час відкриття спадщини не проживав разом із спадкодавцем, для прийняття спадщини має подати в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Приватним нотаріусом Веселовським А.Г. було заведено спадкову справу № 207/2022 після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 70760855 від 29.11.2022. Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії № 190/02-31 від 22.03.2023, вчиненою приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. було відмовлено [PERSON] (діє від імені [PERSON] ) у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на момент смерті разом із померлим також була зареєстрована [PERSON] , донька померлого , яка є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки протягом встановленого часу не заявила заяву про відмову від спадщини вважається такою, що прийняла спадщину. Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частинами другою та шостою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. З наведеного вбачається, що положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Верховний Суд зауважує, що, якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц (провадження № 61-27212св19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452св18). Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Державна реєстрація відповідача у квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] на момент смерті свого батька [PERSON] не проживала з ним за зареєстрованою адресою місця проживання, адже вже тривалий час з 2014 року проживає за межами України, тому вона не вважатися такою, що постійно проживала на момент смерті із [PERSON] за адресою реєстрації, тому не може вважати такою, що прийняла спадщину, отже позовну вимогу про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на момент смерті необхідно задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як зазначено в ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса. Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 227/3750/19, вбачається, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження за захистом свого порушеного права. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження; про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. Положеннями п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у матеріалах справи має бути обґрунтована постанова про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Така ж позиція підтверджена й листом ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де суди орієнтують на те, що у справах про спадкування належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, судам необхідно звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати те, що главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. З наведеного вбачається, що зверненню до суду з вимогами про визнання права на спадщину має передувати вирішення питання про видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, тобто перед зверненням до суду має бути вирішено питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відсутність відомостей, що позивач в установленому законом порядку подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину та що нотаріус відмовив йому у видачі указаного свідоцтва, є підставою для відмови у позові (постанова від 16 січня 2019 року, справа №2-390/2006). Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 339/369/18. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину, а відтак суд вважає, що позовна вимога про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування підлягає задоволенню. Частиною 1 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала повністю, вказавши, що обставини, на які посилається позивач, дійсно мали місце. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved