Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

В серпні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що з 23 липня 1981 року по 27 лютого 1998 року він був зареєстрований в двокімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м., 431/1000 частини якої за його заявою на підставі розпорядження органу приватизації на №79752 від 03 липня 1996 року була передана йому у власність та видано свідоцтво про право власності на житло від 03 липня 1996 року. 09 липня 1996 року його право власності на 431/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м. було зареєстровано в Одеському МБТІ. Позивач зазначив, що 15 лютого 1991 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка після одруження змінила своє прізвище « [PERSON] » на його прізвище « [PERSON] ». 11 лютого 1998 року між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на Одеській універсальній біржі «Витязь» було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна №98-411М, за умовами якого він продав за 22080,00 грн. 431/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м. 24 березня 1998 року між ним та [PERSON] на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н/98-0216, за умовами якого він придбав у [PERSON] за 22000,00 грн. квартиру [ADDRESS] . 30 березня1998 року його право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в ОМБТІ та РОН. Також, 06 квітня 1998 року він зареєструвався в квартирі [ADDRESS] , та став в ній постійно проживати, а 28 серпня 2000 року в зазначеній квартирі зареєструвалася [PERSON] . На підставі розпорядження Одеської обласної державної адміністрації «Про перейменування об`єктів топоніміки у населених пунктах Одеської області» за №303/А-2016 від 21 травня 2016 року у м. Одесі було перейменовано [ADDRESS] . Вказував, що [INFO] [PERSON] , померла. Після її смерті за його заявою була заведена спадкова справа. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є він, чоловік померлої та рідний син померлої, [PERSON] . Стверджував, що оскільки квартира [ADDRESS] , була придбана ним в результаті продажу іншої квартири [ADDRESS] , яка\~належала йому\~на праві\~особистої приватної\~власності на\~підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 липня 1996 року, то спірна квартира є його особистою власністю. Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від від 29 серпня 2022 року було відкрите провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, витребувано спадкову справу (т. 1 а.с. 82). Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року по справі було витребувано з КП «БТІ» ОМР інформацію щодо реєстрації за [PERSON] права власності на частку квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 179). Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року по справі було витребувано з КП «БТІ» ОМР відомості щодо нерухомого майна, яке належало [PERSON] та [PERSON] на праві власності в період з 15 лютого 1991 року по 31 грудня 2012 року (т. 1 а.с. 184-185). Ухвалою суду від 30 листопада 2022 року по справі були викликані для допиту свідки (т. 2 а.с. 38-39). Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року по справі була викликана для допиту свідок (т. 2 а.с. 107-108). Ухвалою суду від 24 січня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (т. 3 а.с. 43). Ухвалою суду від 10 травня 2023 року заява представника відповідача про призначення судової будівельно-технічної експертизи була повернута заявнику (т. 3 а.с. 176). Ухвалою суду від 08 вересня 2023 року заява представника відповідача про призначення судової будівельно-технічної експертизи була залишена без задоволення (т. 4 а.с. 56-57). Представник позивача, діюча на підставі ордеру від 05 серпня 2022 року, договору про надання правової допомоги від 07 березня 2022 року та довіреності від 07 березня 2022 року в судовому засідання підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надала додаткові письмові пояснення у справі (т. 1 а.с. 18-19, 20, 21, 22, 23, 30, т. 3 а.с. 22-39). Представник відповідач, діюча м від 30 вересня 2022 року в судовому засідання позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволені у повному обсязі. Раніше надала письмові пояснення у справі. Відзив на позов не надавала (т. 1 а.с. 178, т. 4 а.с. 107-110). В обґрунтування письмових пояснень зазначила, що [PERSON] та [PERSON] з лютого 1991 року по 13 жовтня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали разом. За час шлюбу, у 1998 році подружжя [PERSON] придбали за спільні кошти за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Крім того, частина коштів для придбання спірної квартири була передана їм відповідачем у справі, який продав належні йому акції підприємства «Одесагаз» за 700,00 доларів США та передав їх [PERSON] . Тому спірна квартира не може бути особистою власністю позивача. Стверджувала, що твердження позивача, що 431/1000 частини квартири [ADDRESS] є особистою його власністю не відповідає дійсності, оскільки за отримання права власності на вказану частку квартири, була проведена в 1996 році оплата в сумі 631400,00 крб., що підтверджується поясненнями свідка [PERSON] . За таких обставин, 431/1000 частини квартири [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Крім того, квартира [ADDRESS] була придбана «під ремонт». Ремонтні роботи в даній квартирі проводились за кошти, що були отримані від продажу 214/1000 частини квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] . Вказувала, що в квартирі [ADDRESS] були проведені наступні роботи: заміна стяжки, лінолеуму, шпалер, дверей, сантехнічного обладнання (труби, умивальник, унітаз), газової плити, кухні, купівля та установка газового лічильника, водомірних вузлів, витяжки, обігрівача, пральної машини, кондиціонеру та інші. Внаслідок вказаних дій спірна квартира істотно збільшилась у своєї вартості (т. 4 а.с. 107-110). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено,\~що[PERSON] з 23 липня 1981 року по 27 лютого 1998 року був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м., що підтверджується штампом про реєстрацію у паспорті громадянина України, який видано на ім`я позивача (т. 1 а.с. 16). 15 лютого 1991 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т. 1 а.с. 31, 104-105). Встановлено, що [PERSON] за його заявою на підставі розпорядження органу приватизації за №79752 від 03 липня 1996 року та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було передано у власність 431/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 липня 1996 року (т. 1 а.с. 35, 36, 37). 09 липня 1996 року право власності [PERSON] на 431/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м, було зареєстровано в Одеському МБТІ. 11 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на Одеській універсальній біржі «Витязь» було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна №98-411М, за умовами якого [PERSON] , продав за 22080,00 грн. 431/1000 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 67,08 кв.м (т. 1 а.с. 39-40). Встановлено, що 24 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеській універсальній товарній біржі «Центр» було укладено договір купівлі-продажу нерухом ого майна №Н/98-0216, за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав за 22000,00 грн. однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,1 кв.м. (т. 1 а.с. 41-42). З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 березня 1998 року №247 [PERSON] було узаконено добудову (балкон-веранду) в квартирі [ADDRESS] (т. 2 а.с. 26-30, 31) 30 березня 1998 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в ОМБТІ та РОН (т. 1 а.с. 42 звор.). Відповідно до технічного паспорту від 03 червня 2022 року квартира [ADDRESS] , складається з однієї кімнати, площею 17,2 кв.м., двох коридорів, площею 2,7 кв.м., 1,5 кв.м., ванної кімнати, площею 2,8 кв.м., кухні, площею 5,7 кв.м., веранди, площею 10,3 кв.м. загальною площею 40,2 кв.м. (т. 1 а.с. 43-44, 167). 09 вересня 2022 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстрованов Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 166). 06 квітня 1998 року [PERSON] зареєструвався та став проживати в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією форми Б від 24 березня 2022 року та відомостями №П1-14947-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 20 січня 2022 року (т. 1 а.с. 65, 136). 28 серпня 2000 року [PERSON] зареєструвалася в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією форми Б від 24 березня 2022 року та довідкою №П1-14950-ю/л від 20 січня 2022 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси (т. 1 а.с. 65, 135). Судом встановлено, що [PERSON] за її заявою на підставі розпорядження органу приватизації за №79634 від 13 липня 1996 року та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було передано у власність 214/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13 липня 1996 року (т. 1 а.с. 156, 157). 19 червня 1996 року право власності [PERSON] на 214/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м, було зареєстровано в ОМБТІ в реєстрової книзі 165 пр на сторінці 75, реєстровий номер 1061, що підтверджується інформацією КП «БТІ» ОМР від 02 листопада 2022 року (т. 1 а.с. 221). Встановлено, що 04 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеській Новій біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №204/2000, за умовами якого [PERSON] продала за 6500,00 грн. 214/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м (т. 1 а.с. 159-160). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2007 року договір купівлі-продажу нерухомого майна №204/2000, укладений 04 серпня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] на Одеській Новій біржі, був визнаний дійсним (т. 1 а.с. 162-165). Встановлено, що з 18 квітня 1996 року по 06 травня 1996 року право власності на 126/1000 частин квартири спільного заселення [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 16 квітня 1996 року №10-2044. З 06 травня 1996 року по 26 червня 1996 року, право власності на 126/1000 частин квартири [ADDRESS] , було зареєстрвоано за іншою особою на підставі договору №13871 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 22 квітня 1996 року, що підтверджується інформацією КП «БТІ`ОМР від 11 жовтня 2022 року (т. 2 а.с. 62, 63, 64, 65, 66-67). Відповідно до інформації КП «БТІ» ОМР від 02 листопада 2022 року за період з 19 червня 1996 року по 31 серпня 2000 року право власності на 214/1000 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,1 кв.м було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів 13 червня 1996 року №7-9292 (запис у реєстровій книзі 165 пр на сторінці 75, реєстровий номер 1061). З 31 серпня 2000 року та станом на 31 грудня 2012 року, право власності на 214/1000 частини квартири [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі договору №204/2000 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською Новою Біржею 04 серпня 2000 року (запис у реєстровій книзі 359 пр на сторінці 134, реєстровий номер 1061) (т. 2 а.с. 83-84). Розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації «Про перейменування об`єктів топоніміки у населених пунктах Одеської області» за №303/А-2016 від 21 травня 2016 року у м. Одесі було перейменовано вул. Валентини Терешкової на вул. Героїв Крут (т. 1 а.с. 56-62). [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т. 1 а.с. 69, 102). Встановлено, що організацією похорон займався відповідач у справі [PERSON] , що підтверджується договором замовлення від 15 жовтня 2021 року (т. 2 а.с. 76-77, 81). 16 грудня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М. за заявою позивача була заведена спадкова справа №113/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка постійно проживала за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 71). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] , чоловік померлої та [PERSON] , рідний син померлої, які в установлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину (т. 1 а.с. 31, 100, 131, 132, 137, 138). Встановлено, що на час смерті, [PERSON] перебувала на обліку ГУ ПФУ в Одеській області та отримувала пенсію за віком (т. 2 а.с. 54, 55, 234-237). Відповідно до довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 22 серпня 2022 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 81). Згідно звіту про незалежну оцінку ринкової вартості квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., ринкова вартість квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,2 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., станом на 08 серпня 2022 року, складає 527588,00 грн. (т. 1 а.с. 24-28). З матеріалів справи вбачається, що в період з 24 березня 1998 року по 2012 рік поточний та капітальний ремонт квартири [ADDRESS] , не проводився. Квартира знаходиться у задовільному стані та потребує капітального ремонту, що підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 28 листопада 2022 року (т. 2 а.с. 8-25). Встановлено, що позивач [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням та листом Головного управління ПФУ в Одеській області від 29 грудня 2022 року (т. 1 а.с. 78, т.2 а.с. 239, 240-242, 243-245, 246-247, 248-249, 250, т. 3 а.с. 1, 2-5, 6-10, 66, 67-69, 70-72, 73-74, 75-76, 77). З матеріалів справи вбачається, що у [PERSON] є рідна донька [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом 3 групи безстроково, що підтверджується свідоцтвом про народження та довідкою МСЕК (т. 1 а.с. 66, 67). Свідки: [PERSON] , [PERSON] в судовому засідані пояснили суду, що зі слів [PERSON] знають, що вона з чоловіком продали свої квартири, та купили однокімнатку квартиру і в 2005 році робили в ній ремонт (т. 4 а.с. 84, 85, 86, 87). Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] продали квартиру на [ADDRESS] . Оскільки їм не хватало коштів на оформлення договору, то її чоловік, [PERSON] , продав свої акції, кошти від продажу яких передав їм. Ремонт вони проводили після того, як [PERSON] продала свою кімнату, оскільки не було коштів (т. 4 а.с. 82, 83). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснили суду, що [PERSON] є батьком її племінніці. [PERSON] продав свою квартиру на [ADDRESS] . Знає зі слів [PERSON] , що у неї була квартира, яку вона продала та купила сину автомобіль (т. 4 а.с. 62, 63). Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі ст. 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. У постанові Верховного Суду від 22\~січня 2020\~року у справі № 711/2302/18 встановлено, що відповідно до\~статей 1-3\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» приватизація державного\~житлового фонду\~(далі\~-\~приватизація)\~-\~це відчуження\~квартир (будинків),\~житлових приміщень\~у гуртожитках,\~призначених для\~проживання сімей\~та одиноких\~осіб,\~кімнат у\~квартирах та\~одноквартирних будинках,\~де мешкають\~два і\~більше наймачів,\~та належних\~до них\~господарських споруд\~і приміщень\~(підвалів,\~сараїв і\~т.\~ін.)\~державного житлового\~фонду на\~користь громадян\~України.\~До об`єктів\~приватизації належать,\~зокрема квартири\~багатоквартирних будинків,\~які використовуються\~громадянами на\~умовах найму.\~Приватизація здійснюється\~шляхом,\~зокрема безоплатної\~передачі громадянам\~квартир (будинків),\~житлових приміщень\~у гуртожитках\~з розрахунку\~санітарної норми\~21\~квадратний метр\~загальної площі\~на наймача\~і кожного\~члена його\~сім`ї\~та додатково\~10\~квадратних метрів\~на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Отже, оскільки [PERSON] не брала участі у приватизації 431/1000 частини квартири [ADDRESS] , то у неї не виникло право власності на спірну квартиру, Суд вважає, що 431/1000 частини квартири [ADDRESS] , є особистою власністю позивача. Оскільки, позивач продав 431/1000 частини квартири [ADDRESS] за 22080,00 грн. (п.6 Договору №98-411М від 11 лютого 1998 року), то вказаних коштів йому хватило для придбання квартири [ADDRESS] , яку він придбав за 22000,00 грн. (п. 6 Договору №Н/98-0216 від 24 березня 1998 року). Таким чином, вказані обставини підтверджують факт того, що квартира [ADDRESS] придбана за особисти кошти позивача, а тому є його особистою власністю. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Конструкція норми ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму ст. 22 КпШС України або ст. 60 СК Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже спірна\~квартира була\~набута у\~власність позивачем\~до 01\~січня 2004\~року,\~тобто до\~набрання чинності\~СК України,\~в результаті\~відповідних правочинів\~приватизації,\~міни,\~купівлі-продажу\~належної йому\~нерухомості,\~за рахунок\~належних йому\~особистих коштів,\~а не\~створена спільними\~зусиллями чи\~спільною працею\~сторін,\~тому суд\~вважає,\~що позивач\~ [PERSON] \~є єдиним\~власником квартири [ADDRESS] , оскільки спірна квартира, що є предметом спору, була придбана у період шлюбу але за кошти, які він отримав від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої власності, оскільки набуте за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», за нормами якого, житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь в приватизації. Тому твердження представника відповідача про те, що вказана частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими судами обставинами. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч.1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 вказано, що у ст. 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном». Суд вважає, що жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірної квартири внаслідок праці померлої та вкладення коштів надано не було. У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо вимог позивача про стягнення з на його користь понесених ним витрат на правничу допомогу, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». На підтвердження своїх повноважень та понесених витрат позивача на правничу допомогу, представник позивача надав до суду: договір про надання правової допомоги №9/22 від 07 березня 2022 року, рахунок №1 від 05 серпня 2022 року, довіреність від 07 березня 2022 року, ордер про надння правової допомоги від 05 серпня 2022 року, додаткова угода №1 від 05 серпня 2022 року (т. 1 а.с. 20, 75-76, 76 звор., 77, 91-94) Відповідно до розрахунку №1 від 05 серпня 2022 року сума оплати надання правової допомоги в Малиновському районному суді м. Одеси згідно договору про надання правової допомоги №9/22 від 07 березня 2022 року складає 50000,00грн., тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача (т. 1 а.с. 77). На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір у справі складає 5275,88 грн., які необхідно стягнути з віповідача, оскільки позовні вимоги задоволенні у повному обсязі (а.с. 1).

Outcome: approved