Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання. В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що 22.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладеного кредитний договір № 982-25 ДОУ 1 Н, за умовами якого [PERSON] , отримала кредит у розмірі: 95 000 доларів США. Позивач також зазначає, що з метою належного виконання зобов`язань за кредитним договором, 22.11.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась не надавати дозволу на реєстрацію в предметі іпотеки (квартирі) фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Позивач зазначає, що 11.06.2012 року між ТОВ ««КЕЙ-КОЛЕКТ» та АТ «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу № 4 та Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Відповідачем [PERSON] в порушення п. 2.4.7 Договору іпотеки було здійснено реєстрацію фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки. На думку позивача, діями відповідачів відбулось порушення його права, як власника у розумінні ст. 317 ЦК України, оскільки іпотекодержатель своєї згоди на реєстрацію фізичних осіб не надав, а відтак просить: визнати дії [PERSON] протиправними та скасувати реєстрацію місця проживання наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального провадження, сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачам роз`яснено про право подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 22.02.2023 року підготовче засідання по цивільної справі закрито, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.76). Чергове судове засідання призначено на 22 листопада 2023 року, сторони до суду не з`явились. На адресу суду 11.07.2023 року (вх. № 19362) надійшло клопотання за підписом відповідача [PERSON] про приєднання до матеріалів справи копій документів (а.с.88-95). Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» Ткаченко Борис Романович звернувся із заявою про слухання справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.48,49-50). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлені, звернулись на адресу суду з заявою про слухання справи за їх відсутності, в заявах зазначили, що просять відмовити в задоволенні позову (а.с.102-111). Представник третьої особи: Пересипської районної адміністрація Одеської міської ради, про час та місце слухання справи повідомлений (а.с.100) раніше, від представника третьої особи надійшла заява щодо можливості розгляду справи у його відсутність, в якій представник зазначила, що просить відмовити у задоволені позовних вимог (а.с.51-52). Таким чином судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача, відповідачі та третя особа звернулись на адресу суду з заявами щодо можливості розгляду справи за відсутності сторін, а відтак підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи Звертаючись до суду з зазначеним позовом представник позивача зазначив, що протиправними діями відповідача [PERSON] були порушені права позивача, оскільки відповідач здійснила реєстрацію інших відповідачів в квартирі, яка перебуває в іпотеці, а відтак порушила умови п.2.4.7. Іпотечного Договору від 22.11.2006 року, за реєстрованим номером № 3242, згідно якого [PERSON] , як Іпотекодавець зобов`язалась не надавати дозвіл на реєстрацію в предметі іпотеки фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Представник зазначає, що ані ТОВ «УкрСиббанк» ані ТОВ «Кей-Колект» не надали згоди на реєстрацію будь кого в іпотечному майні, а саме в квартирі [ADDRESS] . У зв`язку з цим, представник просить визнати дії [PERSON] протиправними та скасувати реєстрацію місця проживання наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що 22.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 982-25 ДОУ 1 Н, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 95 000 доларів США, строком до 22.11.2027 року (а.с.7-10). В забезпечення умов кредитного договору між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 22.11.2006 року укладено іпотечний договір, предметом якого визначено квартиру [ADDRESS] . За умовами п.2.4.7. Іпотечного договору від 22.11.2006 року Іпотекодавець зобов`язалась зокрема, не порушувати прав Іпотекодержателя, що надані останньому ЗУ «Про іпотеку»; утримувати предмет іпотеки належним чином; не реєструвати в житловому приміщенні, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя (а.с.11-12). Судом встановлено, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Коллект» укладено договір Факторингу № 4 за умовами якого одночасно з відступленням Прав Вимоги до Фактора перейшло право вимоги за усіма Договорами Забезпечення (а.с.13-14). Згідно виписки з додатку № 1 до Договору Факторингу до Фактора перейшло право вимоги за кредитним та Іпотечним договором № f982-25 ДОУ 1 Н боржник [PERSON] (а.с.15). Відповідно до Договору Відступлення прав вимоги за договором іпотеки ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Коллект» право вимоги за договором Іпотеки (а.с.16-17,18). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - Іпотекодержателем є ТОВ «Кей -колект» , підстава обтяження: договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 11.06.2012 року (а.с.92). Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази надані на підтвердження обставини позову в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону, іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Право користування об`єктом іпотеки може здійснюватися виключно на згодою іпотекодержателя, тобто без наявності письмової згоди останнього, будь-яка особа позбавлена можливості здійснити реєстрацію свого місця проживання на об`єкті, що є предметом іпотеки. Таким чином, власник квартири, яка знаходиться в іпотеці вправі, відповідно до положень наведеного законодавства, реєструвати в ньому своїх рідних членів сім`ї (зокрема малолітніх та неповнолітніх дітей за згодою батьків, дружину), а також інших осіб при відповідній наявності належного дозволу іпотекодержателя такої квартири, обов`язок щодо чого передбачений ст. 9 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором. Вимоги до правочину, на підставі якого виникає обтяження, встановлюються законом. Згідно зі ст. 8 вказаного Закону, якщо інше не встановлено законом або правочином, на підставі якого виникло обтяження, боржник, у володінні якого знаходиться предмет обтяження, може використовувати його відповідно до цільового призначення, а також отримувати продукцію, плоди і доходи від предмета обтяження. При користуванні предметом обтяження боржник повинен не припускати погіршення його стану та необґрунтованого зменшення вартості понад норми амортизації (зносу). Абзацом 5 п. 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», доповненої постановою Кабінету Міністрів України № 481 від 27 травня 2020 року, визначено, що у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що власник нерухомого майна, що знаходиться в обтяженні та є предметом іпотеки, може використовувати його тільки за цільовим призначенням та розпоряджатися останнім тільки за наявності відповідної згоди іпотекодержателя. Так, згідно п. 2.4.7 Договору іпотеки від 22.11.2006р. Іпотекодавець зобов`язався не реєструвати в приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб, без згоди іпотекодержателя (а.с. 11-12). Як убачається з матеріалів справи, реєстрація відповідачів була здійснена після укладення договору іпотеки та без отримання згоди іпотекодержателя. Згідно ч.1ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частиною 1 ст. 33 цього Закону встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихст.12 цього Закону. Згідно ч.3 ст.33 Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обираючи спосіб захисту прав, позивач ТОВ «Кей-Колект» вважає, що визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання є шляхом усунення перешкод у користуванні майном. Право користування житловим приміщенням охоплюється статтею 47 Конституції України та статтею 379 ЦК України та визнає право особи використовувати житлове приміщення для проживання та забезпечення її потреб. Згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місцем проживання особи визнається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно вимог статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України встановлено, що використання власності не може давати шкоди правам, свободам та гідності громадян. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло та ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Отже, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав власника житла та членів його сім`ї на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 205/1964/21. Посилання позивача на те, що [PERSON] порушила умови договору іпотеки, оскільки не отримала письмової згоди іпотекодержателя на реєстрацію членів сім`ї місця у іпотечному майні, можуть свідчити про наявність підстав для застосування до сторони договору відповідних правових наслідків, встановлених договором іпотеки, зокрема пунктом 23, або законом, але не можуть бути підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі 691/995/21, 31 січня 2023 року у справі № 202/7525/21, від 13 квітня 2023 року у справі № 932/929/22. У зв`язку із цим, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права, проте відповідних вимог позивачем не заявлено. В межах розгляду позовних вимог позивачем ТОВ «Кей-Колект» не були доведені належними та допустимими доказами підстави та необхідність задоволення позовних вимог шляхом скасування реєстрації місця проживання. Зважаючи на обставини справи, надані позивачем докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій та скасування рішення про реєстрацію місця проживання не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, що передбачено ч.1 ст. 13 ЦПК України. Таким чином, звертаючись до суду позивач не зазначив, яким чином реєстрація відповідачів в іпотечному майні порушує права чи інтереси ТОВ «Кей-Колект». Також відсутні докази про наявність рішення суду або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, чи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності з положеннями ст.ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом (ч.3ст.109 ЖК УРСР). Отже, суд вважає, що реєстрація відповідачів в квартирі, яка перебуває в іпотеці, не порушила прав позивача. Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові від 03.03.2021 у справи № 161/7351/19. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У зв`язку із цим, відповідно до ст. 16 ЦК України, вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливі лише при вирішенні спору про житлові права, проте відповідних вимог позивачем не заявлено. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування реєстрації місця проживання відповідачів у квартирі, суд вважає неналежним способом захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, тому судовий збір слід покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed