Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. Комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі: позивач) звернулося до Московського районного суду м. Харкова з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2) заборгованості в сумі 31\~026, 68 грн., з яких: - 14\~700, 60 грн. - заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2017 р. по 31.10.2021 р.; - 13\~158, 36 грн. - заборгованість з централізованого водопостачання за період з 01.09.2013 р. по 31.10.2021 р.; - 2\~289, 14 інфляційні витрати; - 878, 58 грн. 3 % річних. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається на те, що відповідачі як споживачі послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення, несвоєчасно та не у повному обсязі здійснюють оплату наданих послуг, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06.12.2021 відкрито провадження у справі № 643/20966/21, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 30.08.2022 року на виконання розпорядження голови Верховного суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» справу № 643/20966/21 направлено до Октябрського районного суду м. Полтави. 23.06.2023 року до Московського районного суду м. Харкова з Октябрського районного суду м. Полтави за підсудністю надійшла справа № 643/20966/21 за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 31\~026, 68 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.06.2023 справу № 643/20966/21 передано на розгляд судді Новіченко Н.В. Як вбачається зі ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23.06.2023 справу № 643/20966/21 прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначено на 02.08.2023 року. 02.08.2023 року розгляд справи відкладено на 19.09.2023 року у зв`язку з неявкою сторін. 18.09.2023 року представником відповідача-2 подано відзив на позов, відповідно до змісту якого він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову з наступних підстав: - розрахунок заборгованості є необґрунтованим та неналежним доказом, оскільки тариф за послуги з водовідведення та водопостачання здійснено за 3 осіб, в той час як у приміщенні зареєстровано 2 особи; - розрахунок є незрозумілим, оскільки заборгованість згідно такого розрахунку починається з 2016 року, а стягується двома сумами з 2013 року та з 2017 року, а отже залишається незрозумілим із чого саме виходив позивач формулюючи суму позовних вимог. Одночасно, представник відповідача-2, просив суд застосувати позовну давність. 24.11.2023 року представником позивача подані письмові пояснення, відповідно до змісту яких він повідомляє, що з вересня 2016 року нарахування за адресою: [ADDRESS] , здійснювалось на 3 осіб, відповідно до кількості зареєстрованих осіб, а з 30.04.2020 року, у зв`язку зі зняттям 30.04.2020 року з реєстрації місця проживання [PERSON] - двох осіб. У судове засідання сторони не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, розгляд справи просили здійснювати за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України). ІІІ. Встановлені судом обставини. Комунальне підприємство «Харківводоканал» є виконавцем послуг з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення в житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] та є споживачами послуг, які надає позивач. Між сторонами не укладався письмовий договір на надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідачі не заперечують факт користування послугами позивача, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань. Проте, взяті на себе обов`язки з оплати наданих послуг відповідачі належним чином не виконували, внаслідок чого за ними утворилася заборгованість в сумі 31\~026, 68 грн., з яких: - 14\~700, 60 грн. - заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2017 р. по 31.10.2021 р.; - 13\~158, 36 грн. - заборгованість з централізованого водопостачання за період з 01.09.2013 р. по 31.10.2021 р.; - 2\~289, 14 інфляційні витрати; - 878, 58 грн. 3 % річних. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі відмовлялись від споживання послуг у встановленому законом порядку, чи звертались до позивача щодо невиконання ним зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг суду. Також відповідачами не надано доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. ІV. Оцінка аргументів сторін та норми права, застосовані судом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані, зокрема, нормами ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та ЦК України. За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон від 24.06.2004 № 1875-IV), комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживачем цих послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Частиною 1 ст. 19 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг було покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону від 24.06.2004 № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. ст. 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні-послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон від 09.11.2017 № 2189-VIII) також передбачено обов`язок споживача здійснювати оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відтак, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Матеріали справи свідчать, що відносини між сторонами у спірний період не були врегульовані договором, що, між тим, не скасовує передбачений покладений на споживача обов`язок зі щомісячного розрахунку за фактично спожиті послуги з надання централізовано водопостачання та централізованого водовідведення безвідносно до наявності або відсутності укладеного зі споживачем договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630, зі змінами та доповненнями, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань за відповідачами утворилася заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання в сумі 31\~026, 68 грн., з яких: - 14\~700, 60 грн. - заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2017 р. по 31.10.2021 р.; - 13\~158, 36 грн. - заборгованість з централізованого водопостачання за період з 01.09.2013 р. по 31.10.2021 р.; - 2\~289, 14 інфляційні витрати; - 878, 58 грн. 3 % річних. Оскільки відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , то вони в силу приписів ст. ст. 64, 67, 68 ЖК України, ч. 3 ст. 9 Закону від 09.11.2017 № 2189-VIII, ст. ст. 541, 543 ЦК України несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Проте,\~відповідачами всупереч\~вимог ст.\~ст.\~525,\~526,\~530\~ЦК України\~надані позивачем\~послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення оплачені не були, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача. Разом з тим, представником відповідача-2 подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність, відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього кодексу. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього випливають, позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Як зазначалось судом раніше, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги заявлені з квітня 2017 року знаходяться в межах строку позовної давності. За таких обставин, з огляду на зроблену представником відповідача-2 заяву про застосування строку позовної давності, суд заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з централізовано водопостачання та централізованого водовідведення задовольняє частково, та стягує солідарно з відповідачів за період з 01.04.2017 року 31.10.2021 року заборгованість з централізованого водопостачання в сумі 14\~701, 95 грн., заборгованість з централізованого водовідведення в сумі 11\~619, 54 грн. Що стосується заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 2\~289, 14 грн. та 3% річних в сумі 878, 58 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між КП «Харківводоканал» та відповідачами, як споживачами послуг, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно правовий обов`язок з оплати отриманих житлово комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) сплати грошей за надані послуги. Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат в сумі 2\~289, 14 грн. та 3% річних в сумі 878, 58 грн., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства. При цьому, суд не може погодитись з доводами представника відповідача-2 про те, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим та неналежним доказом, оскільки тариф за послуги з водовідведення та водопостачання здійснено за 3 осіб, в той час у приміщенні зареєстровано 2 особи, враховуючи наступне. Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пп. 11, 21 Правил надання послуг з централізованого опалювання, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, нарахування за користування послугами з централізованого водопостачання та водовідведення проводяться виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку, відповідно до кількості осіб. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 28.10.2021, за адресою [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 30.04.2020 року [PERSON] знята з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. За таких обставин, нарахування позивачем плати за надані послуги по вказаній квартирі проводилось у відповідності до кількості зареєстрованих осіб у певний період, що відповідає вимогам чинного законодавства. Також не заслуговують на увагу посилання представника відповідача-2 про те, що розрахунок є незрозумілим, оскільки заборгованість згідно такого розрахунку починається з 2016 року, а стягується двома сумами з 2013 року та з 2017 року, оскільки предметом спору є, зокрема: - заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.04.2017 р. по 31.10.2021 р.; - заборгованість з централізованого водопостачання за період з 01.09.2013 р. по 31.10.2021 р. Одночасно, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Положеннями ч. ч. 1 та 3 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). При цьому, за приписами частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем. Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідачі неналежним чином виконували взяті на себе обов`язки з оплати наданих позивачем послуг теплопостачання, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. V. Розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеній частині позову.

Outcome: partial