Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Агентство місцевих автомобільних доріг» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13845,52 грн. В обґрунтування позову вказав, що з 20.08.2021 року він працював на посаді першого заступника директора ДП «Агенство місцевих автомобільних доріг», однак 02.05.2022 року його було звільнено у зв`язку із скороченням чисельності та штату згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 06.04.2023 року він отримав довідку відповідача про нарахований та виплачений дохід, з якої він дізнався, що при звільненні йому було несвоєчасно виплачено 12747,39 грн., які були сплачені позивачу лише 09.05.2022 року. Тобто, відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем із порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України. Сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає 1977,93 (середньоденний заробіток) х 7 календарних днів = 13845,52 грн. За таких обставин просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13845,52 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.05.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначений за правилами спрощеного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 26.06.2023 року представник відповідача подала до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачу після звільнення було виплачено 09.05.2023 року вихідну допомогу. При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та вихідна допомога не є складовою заробітної плати, а тому позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з моменту остаточного розрахунку. Також вказала, що позивачем неправильно обраховано розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки для розрахунку слід брати два останні робочі місяці, а саме березень та квітень 2022 року, а не лютий та березень 2022 року, як це зробив позивач. Тому, на думку відповідача розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає (40004,76 грн. (сума заробітної плати за два календарні місці, що передували звільненню) / 24 відпрацьовані дні) х 5 робочих днів затримки = 8334,33 грн. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача - адвокат Гура К.В. 27.11.2023 року подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить розгляд справи провести без його участі. Представник відповідача 27.11.2023 року подав до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечив, просить розгляд справи провести без його участі. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 24.02.2020 року працював у ДП «Агенство місцевих автомобільних доріг». В подальшому, 20.08.2021 року він призначений на посаду першого заступника директора, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 11). Як вбачається з розрахункових листів [PERSON] за лютий та березень 2022 року він відпрацював 20 та 22 дні відповідно та йому нараховано заробітну плату у розмірі 48780,00 грн. та 37940,00 грн. відповідно (а.с. 17, 18). 04.04.2022 року наказом ДП «Агенство місцевих автомобільних доріг» № 32-к всім працівникам, в тому числі і [PERSON] , надано відпустку без збереження заробітної плати на строк з 05.04.2022 року по 29.04.2022 року (а.с. 12-14). 02.05.2022 року наказом ДП «Агенство місцевих автомобільних доріг» № 35-к «Про звільнення [PERSON] » першого заступника директора [PERSON] звільнено із займаної посади 02.05.2022 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також наказано бухгалтерії провести розрахунок при звільненні та виплатити [PERSON] вихідну допомогу і компенсацію за дні невикористаних щорічних відпусток (а.с. 10, 11). Як вбачається з довідки ДП «Агенство місцевих автомобільних доріг», що була додана до листа № 50-01-07/311/050 від 04.04.2023 року, [PERSON] з 01.05.2022 року по 02.05.2022 року нараховано дохід у розмірі 80323,29 грн. Виплата зазначених коштів відбулася 02.05.2022 року в розмірі 51912,86 грн. та 09.05.2022 року в розмірі 12747,39 грн. (а.с. 15). Зазначені обставини відображені й у відомостях розподілу виплат, платіжних дорученнях від 02.05.2022 року та від 09.05.2022 року, де призначення платежу вказано як «вихідна допомога при скороченні ст. 44 КЗпП України за травень 2022» (а.с. 38-39, 40, 41, 42). Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Відповідно до п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум при звільненні за період з 03.05.2022 року по 09.05.2022 року, що складає 1977,93 (середньоденний заробіток) х 7 календарних днів = 13845,52 грн. (а.с. 5). При цьому, як вбачається з відзиву на позов, позивач за квітень 2022 року отримав заробітну плату за 2 робочі дні в розмірі 2064,76 грн., що позивачем не заперечується. Спір щодо розміру сум, що належать позивачу від відповідача при звільненні відсутній, а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає (40004,76 грн. (сума заробітної плати за два календарні місці, що передували звільненню) / 24 відпрацьовані дні) х 5 робочих днів затримки = 8334,33 грн. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, що діяла до 19.07.2022 року працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У свою чергу, як вбачається з правової позиції, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 910/4518/16), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Так само, вихідна допомога також не ототожнюється із заробітною платою, оскільки її розмір не пов`язаний з кількістю і якістю праці, а лише з фактом звільнення працівника з визначених законом підстав, що виплачуються працівникові при звільненні. Тобто, основним завданням вихідної допомоги є матеріальне забезпечення звільненого працівника в період пошуку ним нової роботи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 року у справі № 600/5478/21-а. Відтак, суд не застосовує до спірних правовідносин ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, що діяла до 19.07.2022 року, оскільки предметом спору не є заробітна плата. При цьому, згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній з 19.07.2022 року працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній з 19.07.2022 року, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.09.2021 року в справі № 522/3473/19. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин строки, встановлені законом. Так, позивачем було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка є обґрунтованими. При цьому, суд при вирішенні питання про дотримання позивачем строків звернення до суду керується положеннями саме ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано ст. 117 КЗпП України, а не ст. 116 КЗпП України, як вказано у ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Відтак, початком перебігу тримісячного строку звернення з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди слід вважати 09.05.2022 року (дата остаточного розрахунку), закінченням - 09.08.2022 року, а з позовом у цій справі позивач звернувся до суду лише 26.04.2023 року. При цьому, позивач клопотань про поновлення строку на звернення до суду не заявляв. Твердження позивача про те, що у позивача з`явилася можливість звернутися до суду з позовом лише після отримання довідки відповідача про нарахований та виплачений дохід від 04.04.2023 року, суд вважає помилковим, оскільки про порушення своїх прав в частині затримки розрахунку при звільненні позивач дізнався вже 09.05.2022 року, коли йому було здійснено виплату вихідної допомоги з порушенням строків, передбачених ст. 116 КЗпП України. Доказів існування об`єктивно непереборних обставин, що позбавили чи істотно ускладнили позивачу можливість подати позов у визначений законом строк, ним не надано. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, поважність причин його пропуску позивачем не доведена, підстави для його поновлення відсутні. Сплив строку звернення до суду є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 року в справі № 466/10419/19. За таких обставин, враховуючи, що доводи позивача щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, проте позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з порушенням строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, а тому в задоволенні даних позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору в цій частині.

Outcome: dismissed