Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~27.09.2023 до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. \~ \~ \~ \~В обґрунтування поданого позову вказано, що 10.11.2022 [PERSON] за договором позики позичив у позивачки [PERSON] 1900 доларів США, що за курсом Національного банку України на момент позики становило 69480,34 грн., які він зобов`язався повернути до кінця 2022 року, про що 10.11.2022 власноручно написав розписку. На сьогоднішній день відповідач кошти за договором позики не повернув. Загальна сума боргу на момент звернення до суду становить: 94211,53, з яких заборгованість за основною сумою боргу за договором позики 69480,34 грн., заборгованість на рівні облікової ставки Національного банку України 24731,19 грн. Оскільки відповідач добровільно заборгованість не повернув, позивачка звернулась до суду та просила стягнути з відповідача [PERSON] 94211,53 грн. заборгованості та 1073,60 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду. Ухвалою суду від 28.09.2023 у даній справі відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 24.10.2023. 24.10.2023 розгляд справи було відкладено на 23.11.2023 у зв`язку із неявкою відповідача до суду. 23.11.2023 представник позивача, адвокат Мазуркевич О.С., поданий позов підтримав з викладених у ньому підстав. Позивачка [PERSON] підтримала позицію свого представника. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, до суду не прибув та про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подавав, у зв`язку із чим протокольною ухвалою суду від 30.11.2023 постановлено проводити заочний розгляд даної справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У відповідності до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, що підтверджує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Так, судом встановлено, що 10.11.2022 [PERSON] передала у борг [PERSON] 1900 доларів США, які останній зобов`язався повернути до кінця 2022 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надана розписка позичальника ( а.с.3,21), яка посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми позичальнику. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості за договором позики від 10.11.2022 року, укладеного між сторонами. Після укладення цього договору позивачка всі обов`язки, передбачені договором, виконала, а відповідач взагалі не виконав своїх зобов`язань та борг своєчасно не повернув. Отже, оскільки відповідач відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання згідно договору позики від 10.11.2022, сума позики ним досі не повернута, суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту. Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Сума позики в перерахунку на гривні станом на день передачі коштів у борг за курсом Національного банку України (1 долар США 36,5686 грн.) становить 69480,34 грн., яка підлягає стягненню у судовому порядку. Окрім того, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-36цс14. В даному випадку договором позики від 10.11.2022 не визначено розмір процентів за користування грошовими коштами, однак позикодавець, звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу просив на підставі статті 1048 ЦК України стягнути проценти за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки Національного банку України. За таких обставин, суд погоджується із наведеним позивачем розрахунком заборгованості процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ на день прострочення: за період з 01.01.2023 по 27.07.2023 облікова ставка НБУ 25,0, 69480,34 х 2 х 25.0/365 х 208/100 = 19797,14 грн., за період з 28.07.2023 по 14.09.2023 облікова ставка НБУ 22,0, 69480,34 х 2х 22.0/365 х 48/100 = 4020,34 грн.; за період з 15.09.2023 по 26.09.2023 облікова ставка НБУ 20,0 69480,34 х 2 х 20.0/365 х 12/100 = 913,71 грн., загальна сума 24731,19 грн. Отже, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 10.11.2022 загальною сумою 94211,53 грн., з яких 69480,4 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 24731,19 грн. заборгованість за процентами за користування позикою. Окрім того, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений при подачі позовної заяви до суду судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп..

Outcome: approved