Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

11 квітня 2023 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» із вимогою про відшкодування моральної шкоди (а. с. 1-4). В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 06 листопада 2000 року по 27 вересня 2021 року він працював в ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» електрослюсарем 5 розряду з повним робочим днем в шахті. Зазначає, що під час роботи на ПрАТ «ШУ «Покровське» отримав професійне захворювання, у зв`язку з яким 16 березня 2023 року йому встановлено 65% втрати працездатності та третя група інвалідності. Причиною професійного захворювання вказує важку фізичну працю, тривалу роботу в умовах запиленості підземних гірничих виробок, яка перевищує ГДК пилу, шум, порушення норм підняття вантажу. Наслідками професійного захворювання є те, що тепер позивач не може більше працювати на шахті, постійно знаходиться на лікуванні, що приводить його до дратівливості, постійного відчування фізичного болю, переживання, погіршення взаємин з близькими та порушення звичайного укладу життя, тому прохає суд стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 300000 гривень. Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 22), яка надіслана відповідачу 17 квітня 2023 року за вихідним № 11197/23-вих/2/204/1978/23 (а. с. 23), та, яка ним отримана 15 травня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 30). 22 травня 2023 року через підсистему «Електронний суд» та 07 червня 2023 року на поштову адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника відповідача адвоката Львова А.Л. про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі (а. с. 28, 35-36). В обґрунтування заяви зазначає, що сторони дійшли порозуміння та згоди щодо предмету спору, а тому відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України прохає суд затвердити дану мирову угоду з винесенням відповідної ухвали суду, а провадження у справі закрити. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. ст. 141-142 ЦПК України. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 06 листопада 2000 року по 27 вересня 2021 року, працював електрослюсарем з повним робочим днем у шахті, наказом № 1263 кз від 01 жовтня 2021 року він був звільнений, за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а. с. 8-10). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01 лютого 2023 року, затвердженим лютим 2023 роком начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В. (а. с. 13-16), позивачу було встановлено професійне захворювання: «Хронічна радикулопатія L5, S1 праворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічними та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг; Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість (III ст.) помірна ступінь зниження слуху за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ; Хронічний бронхіт II ст., фаза затихаючого загострення, прикореневий пневмофіброз, ЛН ІІ ст. (другого ст.)». Професійне захворювання у [PERSON] виникло у зв`язку з недосконалістю технологічного процесу (зокрема, через виділення значних концентрацій пилу, переважно фіброгенної дії, генерацію виробництва шуму під час роботи технологічного устаткування тощо) недостатньою забезпеченістю засобами індивідуального захисту від пилу (фільтрами до протипилових респіраторів) та незабезпеченістю засобами індивідуального захисту від шуму, виконанням не в повному обсязі протипилових заходів (гідропилопридушення застосовувалося не на усіх ланках технологічного процесу), у зв`язку з недосконалістю технологічного процесу (зокрема, неможливістю застосування засобів малої механізації на усіх ланках технологічного процесу, неможливістю механізації та автоматизації певних видів робіт, що б унеможливлювало або зводило до мінімуму важку ручну працю [PERSON] працював в умовах впливу пилу, переважно фіброгенної дії, концентрація якого перевищувала ГДК, та виробничого шуму еквівалентний рівень якого перевищував гранично допустимий, вимушеної робочої пози та значних фізичних навантажень, що перевищували допустимі параметри. При цьому, причинами виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) вказано: пил переважно фіброгенної дії фактична величина 10,4-70,5 мг/м3, при нормативному значенні 2-4мг/м3; важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 45,9-154,2 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) фактична величина 43,3 82,7 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; виробничий шум фактична величини 79-87 дБА, при нормативному значенні 80 дБА; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів 8-45% часу зміни при нормативному значенні 25% зміни; перебування у вимушеній позі 25% часу зміни, в позі «стоячи» 60% часу зміни, при нормативному значенні періодичне перебування в незручній або фіксованій позі до 25%, у вимушеній позі до 10%, у позі «стоячи» до 60% часу зміни; нахили корпусу фактичне значення 50-140 разів при нормативному значенні 50 100 разів. З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 099007 від 16 березня 2023 року, яка видана МОЗУ спеціалізованою медико-соціальною експертною комісією № 1 м. Краматорська (а. с. 11-12), вбачається, що позивачу було встановлено третя група інвалідності за професійним захворюванням, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: первинно всього 65% за професійним захворюванням з 06 березня 2023 року безстроково, 30 % хронічний бронхіт, 15% приглухуватість, 20 % радикулопатія. Потреба у медикаментозному лікуванні, санаторно-курортному лікуванні за профзахворюванням, підстава Акт огляду МСЕК № 184. З довідки\~до акта\~огляду медико-соціальною\~експертною комісією від 16 березня 2023 року серії 12 ААВ № 781347, яка видана МОЗУ спеціалізованою\~медико-соціальною\~експертною комісією\~№ 1\~м.\~Краматорська (а. с. 11-12), вбачається, що позивачу було первинно встановлено третю групу інвалідності за професійним захворюванням з 06 березня 2023 року безстроково та протипоказано важку фізичну працю, несприятливі умови, вплив шкідливих речовин, шуму, тривалого перебування у вимушеному положенні; підстава Акт огляду МСЕК №184. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, приписами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з вимогами ст. 38 Гірничого Закону України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. Приписами ст. 173 КЗпП України визначено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Нормами ч. ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що отримане під час виконання трудових обов`язків хронічне професійне захворювання та подальше встановлення у зв`язку з цим йому третьої групи інвалідності завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 300000 гривень. Разом з цим, 22 травня 2023 року, через підсистему «Електронний суд» на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника відповідача адвоката Львова А.Л., про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, разом з примірником (сканкопією) мирової угоди (а. с. 28, 29), а також 07 червня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла спільна заява позивача [PERSON] та представника відповідача - адвоката Львова А.Л., про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі разом з оригіналом мирової угоди (а. с. 35-36, 37). 11 серпня 2023 року спільна заява позивача [PERSON] та представника відповідача - адвоката Львова А.Л., про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі, а також оригінал мирової угоди, надійшли на поштову адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 62-63,64), в обґрунтування, яких зазначено те, що сторони дійшли порозуміння та згоди щодо предмету спору. Так, зокрема, у примірнику мирової угоди по справі № 204/5331/23 від 11 травня 2023 року (а. с. 29,37,64) зазначено, що сторони дійшли згоди, що достатнім відшкодуванням моральних страждань (моральної шкоди) позивача внаслідок отриманого ним професійного захворювання є сума 65000 гривень. Однак суд не приймає дану мирову угоду до уваги, з огляду на наступне. Так, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦПК України визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи о хоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. Вимогами ч. 3 ст. 207 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. 26 травня 2023 року через підсистему «Електронний суд» у на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника відповідача адвоката Львова А.Л., про подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а. с. 31). Ухвалою суду від 15 червня 2023 року у справі здійснено перехід у спрощене позовне провадження із викликом сторін (а. с. 40), яка надіслана позивачу та відповідачу 15 червня 2023 року на електронну адресу сторін, та, яка отримана позивачем 15 червня 2023 року, відповідачем 15 червня 2023 року та представником відповідача адвокатом Львовом А.Л. 19 червня 2023 року, підтвердженням чого є довідка про доставку ухвали на електронну адресу (а. с. 41-42). Як вбачається з матеріалів справи спільні заяви про затвердження мирової угоди, які надіслані на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська засобами поштового зв`язку за підписом обох сторін, 07 червня 2023 року та 11 серпня 2023 року (а. с. 35-36, 62-63), не містять ані вихідного номеру заяви, ані дати її складання, а власне мирова угода (за підписом сторін) надана суду в одному примірнику. 11 серпня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява від позивача [PERSON] про факт укладення мирової угоди та про проведення судового засідання, призначеного на 08 серпня 2023 року, без його участі (а. с. 61). У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в позові прохав здійснювати розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 69), про причини неявки суду не повідомив. З огляду на викладене, зважаючи на те, що сторони у судове засідання не з`явилися, суд позбавлений можливості з`ясувати чи укладали сторони мирову угоду взагалі як таку та чи мають примірник такої мирової угоди, чи погодили вони умови даної мирової угоди, чи не обмежений представник відповідача вчинити відповідні дії, а також суд не має можливості роз`яснити сторонам наслідки такого рішення. Враховуючи викладене, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Враховуючи особливості захисту здоров`я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Нормами ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та статті 173, 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди завданої працівнику каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. При цьому, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Так, у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на роботодавця, крім випадків укладення між працівником та роботодавцем трудового договору про дистанційну роботу. Так, в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01 лютого 2023 року, затвердженим лютим 2023 роком начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці Королем В. (а. с. 13-16), комісією зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було, професійне захворювання виникло саме у зв`язку з недосконалістю технологічного процесу (зокрема, через виділення значних концентрацій пилу, переважно фіброгенної дії, генерацію виробництва шуму під час роботи технологічного устаткування тощо) недостатньою забезпеченістю засобами індивідуального захисту від пилу (фільтрами до протипилових респіраторів) та незабезпеченістю засобами індивідуального захисту від шуму, виконанням не в повному обсязі протипилових заходів (гідропилопридушення застосовувалося не на усіх ланках технологічного процесу), у зв`язку з недосконалістю технологічного процесу (зокрема, неможливістю застосування засобів малої механізації на усіх ланках технологічного процесу, неможливістю механізації та автоматизації певних видів робіт, що б унеможливлювало або зводило до мінімуму важку ручну працю [PERSON] працював в умовах впливу пилу, переважно фіброгенної дії, концентрація якого перевищувала ГДК, та виробничого шуму еквівалентний рівень якого перевищував гранично допустимий, вимушеної робочої пози та значних фізичних навантажень, що перевищували допустимі параметри. Разом з цим, в Акті зазначено про те, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів 25 років 09 місяців 20 днів. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 20 років в умовах впливу шкідливих факторів позивач пропрацював саме на підприємстві відповідача. Суд вважає за необхідне звернути увагу, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Вищевказане свідчить про те, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки в тому числі і відповідач як роботодавець, у якого позивач пропрацював 20 років, не забезпечив створення нешкідливих та небезпечних умов праці, а тому в даному випадку наявна і вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання. Водночас, відповідно до роз`яснень Конституційного Суду України у рішенні від 27 січня 2004 року № 10рп\\2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болі, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 65% своєї професійної працездатності у відносно молодому віці на момент складання Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) 50 років, встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності з 06 березня 2023 року безстроково, 30 % хронічний бронхіт, 15% приглухуватість, 20 % радикулопатія. Крім того, суттєво змінився звичний уклад життя позивача, позивач вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивачу необхідне лікування. Більш того, у зв`язку з отриманням хронічного професійного захворювання позивач, хоч і не позбавлений права на працю, але має значні обмеження щодо неї, що приводить його до дратівливості, постійного відчування фізичного болю, переживання, погіршення взаємин з близькими. Разом з цим, суд зазначає, що той факт, що позивач, окрім підприємства відповідача, працював також і на інших підприємствах вугільної галузі, жодним чином не спростовує факту наявності у позивача хронічного професійного захворювання та виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров`я працівника. З огляду на викладене, враховуючи факт отримання позивачем професійного захворювання, пов`язаного із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності в загальному розмірі 65%, необхідність лікування, суд вважає, що вказані професійні захворювання зумовили порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусили його змінити свій способі життя, а відтак дійсно йому завдано моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Так, у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, вимогами ч. 1 ст. 1168 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 65 % своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності з 06 березня 2023 року безстроково, 30 % хронічний бронхіт, 15% приглухуватість, 20 % радикулопатія, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках. Життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю. Якщо здоров`я втрачене, то немає і того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, та відчуття спокою. За таких обставин, суд доходить висновку про доведеність факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд також враховує те, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше дуже тривалий час, а відтак, вважає позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди доведеними належними, достатніми та допустимими доказами. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним. На переконання суду, з врахуванням критерію справедливості відшкодування та з урахуванням того, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів не лише на підприємстві відповідача, з відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 65000 гривень, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При цьому, відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом ІV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподаткованого доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Відповідно до вимог п. п. 164.2.14. п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Станом на 01 січня 2023 року розмір мінімальної заробітної плати згідно зі статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» становить 6700 гривень, а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 65000 гривень перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6700 х 4 = 26800), а отже суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди в даному випадку необхідно стягнути з урахуванням утримання з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. За таких обставин, моральна шкода у розмірі 65000 гривень підлягає стягненню з відповідача з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. З огляду на викладене, з урахуванням того, що позивач працював на підприємстві відповідача, де отримав професійне захворювання, пов`язане із виробництвом, яке призвело до стійкої втрати ним професійної працездатності в загальному розмірі 65% (встановлено при первинному огляді), необхідність лікування, що в подальшому зумовило порушення його нормальних життєвих зв`язків, негативно відбилися на його фізичному та психічному стані, змусило змінити свій способі життя, що, як наслідок, завдало йому моральну шкоду, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, які підтверджені належними та достатніми доказами, які відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні частково, на суму 65000 гривень, а позивач, в силу закону (на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial