Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Представник позивача звернулась в суд з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що вона одружилася з [PERSON] , шлюб був зареєстрований 21 жовтня 2008 року, актовий запис № 557. У шлюбі у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Через деякий час вони розлучилися з чоловіком, проте, чоловік ніколи не переставав дбати, турбуватися про неї та свого сина [PERSON] . Попри офіційне розлучення вони часто бачились, мали дружні відносини. Син пишався своїм батьком і дуже любив проводити з ним час. 30 серпня 2014 року [PERSON] був призваний Івано-Франківським РВК міста Івано-Франківська на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період та проходив службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. 3 16 листопада 2014 року він знаходився у службовому відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції. У січні 2015 року під час обстрілу із стрілецької зброї з боку бойовиків рф [PERSON] отримав вогнепальний багатоуламковий перелом нижньої третини правої стегнової кістки. Тоді перша медична допомога була надана йому в Лисичанській МКЛ, де відразу його було прооперовано. Пізніше операції повторювались в місті Харків, місті Київ. 3 допомогою волонтерів [PERSON] був відправлений на лікування на реабілітацію в Грецію, де йому зроблено ще три операції. В кінці 2015 року [PERSON] на декілька днів повернувся в Україну, додому щоб побачити рідних. В січні 2016 року він мав повторно повернутися Греції на чергову операцію, однак, через безперервні фізичні навантаження, нервові психологічні напруження, постійні стреси та переживання [INFO] [PERSON] помер. Ще за життя [PERSON] був визнаний учасником бойових дій, крім того останній був нагороджений відзнакою «За бойову звитягу» та уже посмертно, відзнакою міського голови «За честь і звитягу». Саме внаслідок збройної агресії російської федерації проти України її колишній чоловік та батько її сина, будучи патріотом України був вимушений стати на захист своєї Батьківщини та нести непосильну для нього військову службу, виконувати бойові завдання в надскладних умовах, щодня переживати втрату побратимів. Руслан отримавши поранення, проходив тривалу та виснажливу реабілітацію, однак, на жаль, все ж таки помер. Внаслідок, саме збройної агресії російської федерації позивач втратив саму близьку та найдорожчу людину - свого батька [PERSON] . Вважає, що справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, на користь сина загиблого [PERSON] буде відшкодування моральної шкоди за завдані моральні збитки. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача російської федерації на користь [PERSON] 2 377 200 грн., що за офіційним курсом НБУ складає 60 000 Євро - моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подала заяву за змістом якої вимоги позову підтримала в повному обсязі з мотивів викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, приходжу до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] (а.с. 15). Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 19.08.2016 [PERSON] є дитиною військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби Згідно рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 30.10.2018 №223 [PERSON] [INFO] надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів (а.с.19). Згідно копії довідки Національної гвардії України №583 від 16.09.2014 року [PERSON] був призваний на військову службу та проходив її в частині [NUMBER] Національної гвардії України Згідно копії довідки військової частини [NUMBER] № 1224 від 19.12.2014 року [PERSON] являвся військовослужбовцем військової частини [NUMBER] та із 16.11.2014 року перебував в зоні проведення антитерористичної операції (а.с.24). Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 21 травня 2015 року [PERSON] був учасником бойових дії (а.с.26). Згідно копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 20 січня 2016 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 33 роки, про що складено відповідний актовий запис №15 (а.с.29). Згідно копії витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] №84 від 27.04.2016 року солдата [PERSON] виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі смертю, що настала [INFO] внаслідок гострої серцевої недостатності. (а.с.28). Згідно копії постанови №351 від 21.01.2021 року виданої державною установою «Територіальне медичне об`єднання по Івано-Франківській області» захворювання солдата [PERSON] 1982 року народження. а саме кардіоміопатія, гостра серцева недостатність пов`язане із захистом Батьківщини. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської редерації та подолання її наслідків" №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення збройними силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил російської федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків", від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації російською федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ російської федерації. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії російської федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Військові дії російської федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, було затверджено 15 січня 2015 року Європейським парламентом резолюцію щодо України, 25 червня 2015 року Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи. Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії російської федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, в т.ч. частини Донецької області, де загинув батько позивача. З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії російської федерації частини Донецької області, загинув батько позивача, що завдало йому значної моральної шкоди, що виражається у втраті в його житті близької людини, при цьому у зв`язку із віком, інтереси позивача представляє законний представник, його мати та колишня дружина [PERSON] - [PERSON] . Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. За нормами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в тому числі про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому є на переконання суду державою-агресором. Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно ст.ст.1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 60 000 Євро, позивач довів, що через власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через втрату батька, наявні підстави для задоволення його вимог в повному обсязі, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з агресора - російської федерації, на користь сина загиблого. З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 року, Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України та

Outcome: approved