Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , Івано-Франківської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила: визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:01:0198 площею 0,0516 га, укладений між [PERSON] та [PERSON] 24.05.2007 року, реєстровий номер 1747; визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:01:0278 площею 0,0511га, укладений між [PERSON] та [PERSON] 08.06.2007 року, реєстровий номер 1954; визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку №897165 від 31.07.2007 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку №897166 від 31.07.2007 року, видані Чукалівською сільською радою на ім`я [PERSON] ; визнати земельну ділянку площею 0,0511 га в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельну ділянку площею 0,0516 га в с. Чукалівка, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0511 га в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та 1/2 земельної ділянки площею 0,0516 га в с. Чукалівка, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; визнати незаконним та скасувати Рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року «Розгляд заяв громадян і організацій» про визнання права власності на будинковолодіння в [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати незаконним та скасувати Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 01 жовтня 2008 року, видане [PERSON] Чукалівською сільською радою на домоволодіння по [ADDRESS] ; визнати домоволодіння по [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 домоволодіння по [ADDRESS] ; визнати недійсним Договір купівлі-продажу домоволодіння від 10 лютого 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.; визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2610193001:15:004:0220 площею 0,0805 га по [ADDRESS] , від 10 лютого 2010 року, реєстровий №432, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений при ватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В.; визнати земельну ділянку з кадастровим номером 2610193001:15:004:0220 площею 0,0805 га по [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 2610193001:15:004:0220 площею 0,0805 га по [ADDRESS] ; визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; визнати нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 нежитлового приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що оскаржуваними державними актами на землю, рішенням виконавчого комітету Чукалівської сільської ради, свідоцтвом на право власності на нерухоме майно, договорами купівлі-продажу домоволодіння/нежитлового приміщення порушено право власності Позивача на майно, яке є її спільною сумісною власністю подружжя, так як придбавалося та створювалося нею разом з її законним чоловіком [PERSON] протягом тривалого періоду часу. Зокрема, як зазначено Позивачем у позовній заяві, земельна ділянка площею 0,0511 га в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельна ділянка площею 0,0516 га в с. Чукалівка, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; розташоване на них домоволодіння по [ADDRESS] ; домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , оскільки всі ці об`єкти нерухомості було придбано (будинок в с. Чукалівка - збудовано) за кошти їх сім`ї та призначалися для проживання їхньої сім`ї, а також проживання дітей. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] стверджує, що у грудні 2019 року їй стало відомо про те, що право власності на земельні ділянки та будинок по [ADDRESS] , який вони разом з чоловіком збудували під час сімейного життя та в якому проживають, а також нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (які вони купували за кошти, що були об`єктом спільної сумісної власності подружжя) - зареєстровані на праві власності за зовсім чужою для їх сім`ї громадянкою [PERSON] , яка, працюючи разом із [PERSON] , протягом певного періоду часу перебувала з ним у особистих стосунках. Натомість, за твердженнями Позивача, вказане майно оформлялося [PERSON] на [PERSON] виключно з метою виведення такого майна з режиму спільної сумісної власності подружжя; [PERSON] ніколи реальним покупцем даного майна не була, вона не мала власних коштів на його придбання; в будинку та домоволодінні не проживала, витрат на їх утримання не несла. В судових засіданнях представник Позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги, вказавши, що в момент придбання спірного майна перебував з позивачкою [PERSON] в шлюбі, і спірне майно набуте за спільні кошти подружжя. Маючи намір ухилитися від можливого позову дружини про поділ спільного сумісного майна, по домовленості із відповідачкою [PERSON] , оформив спірне майно на неї, під умовою, що після розірвання шлюбу з дружиною [PERSON] вона все майно поверне у його особисту власність, але відповідач [PERSON] такої домовленості не дотрималася, майно повертати відмовилася, натомість звернулася до суду про виселення його сім`ї з будинку по [ADDRESS] , де вони проживали з моменту завершення будівництва будинку. Відповідач Івано-Франківська міська рада явку представника до суду не забезпечила, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином. Відповідач [PERSON] подала на адресу суду відзив на позов, за змістом якого заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову, [PERSON] посилалася на те, що раніше в провадженні суду перебувала цивільна справа №352/2523/19, в ході розгляду якої вже досліджувалося питання правомірності набуття [PERSON] право власності на спірні об`єкти нерухомого майна, з приводу яких заявлено позов, а тому такі обставини є преюдиційними. На думку відповідача [PERSON] , позивачкою [PERSON] не доведено факту порушення її прав внаслідок видання оскаржуваних актів, прийняття рішень та укладення оскаржуваних договорів; не надано належних доказів на підтвердження факту придбання спірних об`єктів за спільні кошти подружжя [PERSON] . Крім того, відповідач [PERSON] додатково посилається на пропуск [PERSON] строку звернення до суду з даним позовом та просить відмовити в позові з цієї підстави. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позовних вимог заперечила, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, які викладені у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позову. В ході судового розгляду справи відповідача [PERSON] , за його згодою, судом допитано в порядку ст.92 ЦПК України, як свідка, в ході чого [PERSON] зазначив, що з питання придбання у власність спірного домоволодіння в [ADDRESS] та земельної ділянки під будинком, попереднім власником яких він був, до нього звернувся саме [PERSON] [PERSON] здійснював огляд цього будинку і земельної ділянки, перед придбанням їх тільки він обговорював з ним умови ціни продажу, порядок погашення існуючої іпотеки в банку тощо. Після досягнення згоди щодо усіх істотних умов купівлі-продажу між ним і [PERSON] було обумовлено подальшу зустріч в приміщенні нотаріальної контори, де був укладений відповідний договір. Розрахунок за продану нерухомість здійснив [PERSON] [PERSON] під час цих всіх дій свідок не бачив і з нею не був знайомий раніше. Відповідач [PERSON] на адресу суду направила відзив на позов, у якому в резолютивній частині просила відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині оскарження Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та визнання права власності на відповідний об`єкт. В мотивувальній частині відзиву відповідач [PERSON] зазначила, що не заперечує проти задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору, однак зазначила на необхідності застосування в даному випадку двосторонньої реституції, тобто припинення права власності [PERSON] на спірне нежитлове приміщення, та повернення нею, [PERSON] оплачених за договором коштів. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечив з підстав, вказаних в поданому відповідачкою відзиві. Наголосив на неправильності вибраного позивачкою способі захисту її прав та інтересів, з посиланням на те, що наслідком визнання недійсним укладеного між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , як покупцем, договору купівлі продажу нежитлових приміщень, є двостороння реституція згідно положень.1 ст. 216 ЦК України, що вказує на неможливість задоволення позовної вимоги про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вважає некоректними позовні вимоги, задоволення яких буде мати наслідком набуття права власності відповідачем [PERSON] , який не є позивачем у справі. Вказав на необхідності застосування судом до спірних правовідносин строків позовної давності, встановлених законодавством України, що має наслідком відмову в позові. Відповідач [PERSON] не прибув у судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлявся належно. Відповідач [PERSON] не прибула у судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлялася належно. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] з 01 вересня 1978 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (повторне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис за №37). Від шлюбу сторони мають вже повнолітніх дітей [PERSON] ( [PERSON] після реєстрації шлюбу (свідоцтво про укладення шлюбу Серії [NUMBER] від 21.09.1996 року) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Звертаючись до суду, Позивач зазначає, що за час перебування у шлюбі ними з чоловіком за спільні кошти було придбано спірні дві земельні ділянки в с. Чукалівка Івано-Франківської області та на них збудовано житловий будинок по [ADDRESS] ; придбано нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; а також домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказані об`єкти нерухомого майна будувалися та придбавалися, як стверджує Позивач, під час сімейного проживання з Відповідачем, для проживання сторін, а також для проживання їх дітей та внуків. Однак, з наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на домоволодіння по [ADDRESS] та відповідні земельні ділянки за даною адресою; нежитлове приміщення №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; домоволодіння та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Отже, предметом даного спору є вимоги [PERSON] про визнання незаконними та скасування попередніх договорів купівлі-продажу та державних актів на землю, рішення, свідоцтва про право власності та договорів, які стали підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на спірні об`єкти нерухомого майна. Підставою позовних вимог Позивач зазначає те, що вказані об`єкти нерухомого майна придбавалися та створювалися за спільні кошти сім`ї [PERSON] та [PERSON] , тобто є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, та в результаті незаконних дій безпідставно оформлено на [PERSON] , яка реальним покупцем (власником) даних об`єктів не була. Відтак, предметом доказування за позовом [PERSON] є, зокрема, суб`єктна належність та джерело походження коштів, за які придбавалися та створювалися спірні об`єкти. Щодо земельних ділянок площею 0,0511 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд) та площею 0,0516 га (цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства) в [ADDRESS] , та індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним до 12 березня 2011 року, відповідно до генеральних планів населених пунктів сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, вирішують, зокрема питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій. Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» (в редакції на час будівництва будинку) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій». Згідно статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво. Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови. Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності або спеціального майнового права на нього відповідно до закону. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, що є необхідним для підтвердження права власності, і самостійного значення для виникнення права власності немає, оскільки визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» (у редакції чинній на 2008 рік) підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір про приватизацію майна державних підприємств; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об`єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду; рішення суду про право власності на об`єкт незавершеного будівництва; акти прийому нерухомого майна до експлуатації; договори про іпотеку, оренду строком більше одного року, інші визначені законом документи щодо речових прав на нерухоме майно; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Так, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку №897165 від 31.07.2007 року, виданого Чукалівською сільською радою, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №1954 (ВЕР №103500) від 08.06.2007 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0511 га в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку №897166 від 31.07.2007 року, виданого Чукалівською сільською радою, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки №1747 (ВЕР №103416) від 24.05.2007 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0516 га в с. Чукалівка, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Зокрема, 24.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:01:0198 площею 0,0516 га, реєстровий номер 1747. 08.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:01:0278 площею 0,0511га, реєстровий номер 1954. Рішенням виконкому Чукалівської сільської ради від 31 липня 2007 року надано дозвіл [PERSON] на початок будівництва індивідуального житлового будинку на приватизованій ділянці площею 0,0516 га в [ADDRESS] . 31 липня 2007 року виконавчий комітет Чукалівської сільської ради розглянувши заяви [PERSON] прийняв рішення, якими надано їй дозвіл на електрифікацію та газифікацію житлового будинку в [ADDRESS] . У 2007 році відділом архітектури і містобудування Тисменицької ради виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, забудовником якого є [PERSON] , адреса будівництва - [ADDRESS] . На підставі замовлення [PERSON] №02/1087 від 18 вересня 2007 року госпрозрахунковим проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро при відділі містобудування і архітектури Тисменицької РДА виготовлено архітектурно-планувальне завдання на проектування житлового будинку в [ADDRESS] . 16 листопада 2007 року [PERSON] видано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва цього індивідуального житлового будинку. Відповідно до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року розглянувши заяву [PERSON] виконком сільської ради вирішив визнати право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] за [PERSON] . Зобов`язано Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації виготовити свідоцтво про право власності. На підставі цього рішення 01 жовтня 2008 року Чукалівська сільська рада видала [PERSON] свідоцтво на право власності на вказане спірне домоволодіння. 18 вересня 2008 року Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] . Рік побудови житлового будинку, загальною площею 412,4 кв.м зазначено 2008 року. Згідно витягу про реєстрацію права власності 01 жовтня 2008 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності домоволодіння по [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право власності від 01 жовтня 2008 року. Обґрунтовуючи підстави позову в частині визнання недійсними договорів, незаконними вищезазначених державних актів на землю, рішення Чукалівської сільської ради та свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння в с. Чукалівка, Позивач вказує на те, що діями щодо підшуковування земельної ділянки в с. Чукалівка для будівництва будинку займалася вона та її чоловік [PERSON] . В подальшому, після придбання земельної ділянки вони розпочали будівництво будинку; всіма питаннями займалися спільно. На підтвердження таких обставин Позивачем надано суду наступні докази. Договір №9-02/08 на розробку проектно-технічної продукції від 19 лютого 2008 року, укладений між підприємством «Науково-творча майстерня «Архітрав» Прикарпатського центру Української академії архітектури та [PERSON] . Згідно з п. 1.1 цього договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе розробку робочого проекту індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Замовником за цим договором є [PERSON] . За виконану проектно-технічну продукцію згідно даного договору замовник оплачує виконавцю 8 300 грн. без ПДВ (п.2.1 Договору). Відповідно до акту здачі-приймання проектно-технічної продукції по договору №09/02-08 від 19 лютого 2008 року [PERSON] 21 травня 2008 року прийняв роботу. Згідно видаткових накладних, виданих підприємцем [PERSON] та [PERSON] на ім`я [PERSON] та актів приймання передачі будівельних матеріалів у період з червня 2011 року по грудень 2011 року та у січні, червні 2012 [PERSON] придбавав будівельні матеріали на проведення будівельних робіт в житловому будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . За змістом прибуткових касових ордерів №7 від 05 квітня 2010 року та №14 від 21 квітня 2010 року [PERSON] здійснено оплату в сумі 110 000,00 грн. за будівництво басейну та в сумі 36 524,00 грн. за будівництво сауни за адресою: [ADDRESS] . Згідно з листа «ПП ТЕРМОСЕРВІС», актів виконаних робіт по технічному обслуговуванню від 02 вересня 2012 року, від 02 вересня 2013 року у вказаному будинку встановлено газовий котел BAXI POWER HT 1.850, споживачем вказано [PERSON] .. Відповідно до технічних умов №397 від 13 листопада 2012 року про приєднання житлового будинку, який проектується (підлягає реконструкції) до централізованих систем водопостачання і каналізації м. Івано-Франківську, його замовником є [PERSON] , адреса об`єкта: [ADDRESS] . 17 жовтня 2013 року між КП «Івано-Франківськводотехпром» та [PERSON] укладено Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, адреса: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження технічного стану самовільно збудованих мереж господарсько-побутова каналізація до ж/ [ADDRESS] , замовником якого є [PERSON] , проведено огляд виконаних робіт по влаштуванню господарсько-побутової каналізації по [ADDRESS] . Відповідно до гарантійного паспорту від 16 травня 2014 року за адресою по [ADDRESS] , встановлено котел, замовник вказано [PERSON] . З копій квитанцій, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що платник [PERSON] здійснювала щомісячну оплату комунальних послуг та оплату за послуги охоронного агенства «ССБ» згідно договору №063-ОП від 10.08.2015 року за адресою: [ADDRESS] у період з 2011 року до 2019 року. Інших документів щодо будівництва та оздоблення будинку, як стверджує Позивач, не збереглося. В той же час, зі змісту вищевказаних документів вбачається той факт, що у розробці робочого проекту індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] , його прийнятті, в придбанні будівельних матеріалів для будівництва даного будинку, благоустрої (будівництво басейну та сауни за вказаною адресою), газифікації будинку (встановлення газового котла) - брав участь безпосередньо відповідач [PERSON] . Дії щодо приєднання житлового будинку, який проектується (підлягає реконструкції) до централізованих систем водопостачання і каналізації здійснювалися рідною донькою Позивача та відповідача 1 - [PERSON] [PERSON] також була замовником будівництва господарсько-побутової каналізації до ж/ [ADDRESS] , а також замовником встановлення котла в спірному будинку. Щомісячну оплату комунальних послуг та оплату за послуги охоронного агентства «ССБ» згідно договору №063-ОП від 10.08.2015 року за адресою: [ADDRESS] у період з 2011 року до 2019 року здійснювала донька сторін [PERSON] . Такі вищеперелічені обставини, на переконання суду, підтверджують доводи позивачки про те, що вказаний житловий будинок створювався спільними зусиллями та коштами сім`ї [PERSON] . Зокрема, в частині оформлення частини документів по будинку на доньку сторін [PERSON] - Суд враховує, що дана третя особа не має будь-якого відношення (родинного тощо) до відповідачки [PERSON] , а тому оформлення саме на неї документів на створення та утримання майна, юридичним власником якого є [PERSON] , є суперечливим та таким, що не знайшло обґрунтованого та логічного пояснення зі сторони відповідач [PERSON] . В ході розгляду справи судом також допитано свідків. Свідок [PERSON] повідомив суду, що з [PERSON] підтримують товариські, робочі відносини, працювали в ТОВ «Галичина-Ліс», займались постачанням. Знає, що [PERSON] належить дім у с. Микитинці, спочатку там був особняк сирець, і він сам наймав бригаду для ремонту та перебудови з добудовою. Всім цими питаннями з ним займався [PERSON] , який видавав гроші, а свідок виплачував майстрам. В будинок в с. Чукалівка поставляли будівельні матеріали, робили благоустрій, гроші йому давав [PERSON] . [PERSON] свідок знає, вона працювала в ТОВ «Галичина-Ліс» секретарем; на будовах її свідок ніколи не бачив і про її будь-яке відношення до цих будов не знає. Свідок [PERSON] вказав, що є давнім знайомим [PERSON] та [PERSON] . Покійний батько свідка, [PERSON] , був прорабом на будівництві в с. Чукалівка, будував дім (фундамент, зведення стін, перекриття поверхів, дах будівлі, огорожа) в [ADDRESS] для [PERSON] [PERSON] неодноразово був свідком того, як [PERSON] оплачував його батькові кошти за виконані роботи та поставлені матеріали. Про участь [PERSON] в фінансуванні чи будь-якій участі у будівництві будинку він не знає. Свідок [PERSON] повідомив, що є жителем с. Чукалівка і був колишнім головою Чукалівської сільської ради. [PERSON] купляв земельну ділянку у його родича. Знає сина [PERSON] , невістку, їх дітей; займався реєстрацією їх місця проживання в будинку в с. Чукалівнка, видавав їм довідки. У 2018-2019 роках вперше почув про [PERSON] , коли військові з АТО за дорученням від неї, теж звертались з приводу прописки у будинку. Свідок [PERSON] підтвердив, що будинок будувався і належить [PERSON] ; свідок думав, що через Революцію Гідності та пов`язані з цим політичні питання, [PERSON] оформив будинок на іншу особу, оскільки, були випадки погроз щодо нього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він як підприємець зі своїми працівниками у 2010 - 2011 роках робили внутрішні ремонтні роботи на будівництві у с. Чукалівка. Весь об`єм роботи, ціни погоджували з [PERSON] [PERSON] платив аванс, вкінці тижня він проводив розрахунок за виконану роботу і поставлені матеріали. Повідомив, що всередині будинку майстрами, за замовленням [PERSON] , на стіни наносились фрески із зображенням внуків [PERSON] в образі купідонів. Його брат теж брав участь у будівництві, а саме, займався освітленням, світильники вибирали з п. [PERSON], за виконану роботу йому платив [PERSON] [PERSON] не знає. Свідок [PERSON] повідомив, що є сусідом [PERSON] в с. Чукалівка, живе навпроти, підприємець. Знає [PERSON] з часу будови будинку. Надавав послуги евакуатора з маніпулятором. Восени завозили цеглу, будівельні матеріали, ліс, бляху, привозив меблі, яку вивантажували разом з [PERSON] . За будівництвом слідкував найманий чоловік, щовечора приїздив [PERSON] або його син. За пророблену роботу з ним розраховувався щотижня [PERSON] . З [PERSON] не знайомий і жодного разу її не бачив. Свідок [PERSON] повідомив, що є товаришем [PERSON] , знає про все набуте ним майно: у с. Чукалівка [PERSON] придбано земельну ділянку, на якій збудовано будинок. Свідок [PERSON] позичав [PERSON] кошти у розмірі 15 000 дол. США, які згодом йому було повернуто, претензій до останнього не має. Допомагав оформляти басейн на території даного домоволодіння в с. Чукалівка (оформлення стіни оргсклом, дельфіни, замовлення робив у « Реклама-центрі»). В с. Микитинці [PERSON] купляв коробку, добудовував, завозив землю. У [PERSON] є апартаменти в с.Поляниця. За проханням [PERSON] зустрічав з аеропорту його гостей та привозив їх до [PERSON] , його теж запрошували в гості. Позивачку [PERSON] знає особисто; знає, що всі об`єкти належать [PERSON] . Свідку відомо, що у [PERSON] та [PERSON] були відносини, однак коштів на придбання майна вона не давала. Свідок [PERSON] зазначив, що знає сім`ю відповідача [PERSON] давно, знайомий з дружиною, дітьми, внуками. Відповідач успішний бізнесмен, вони разом організовували ряд підприємств по переробці деревини. З [PERSON] теж знайомий, її взяли працювати секретарем. Чув, що майно оформили на неї та був дуже здивований з цього приводу. Так як на той час у відповідача з дружиною були розлади у стосунках, щоб уникнути розподілу майна, була домовленість з [PERSON] щодо формального оформлення на неї майна, яке купувалося для дітей [PERSON] , яке в подальшому нею мало бути повернуто. Йому відомо, що таким майном є домоволодіння в с. Микитинці, яке придбавалося за спільні кошти подружжя [PERSON] . Також знає, що [PERSON] вів за власні кошти будівництво в с.Чукалівка. Свідок [PERSON] зазначив, що знає [PERSON] по спільній роботі з 2000 - 2001 років в підприємстві «Галичина-Ліс», має спеціальність монтажу електромереж та їх обслуговування. В с. Микитинці був будинок сирець. Погодили з [PERSON] розміщення мереж і він виконав роботу, розраховувався [PERSON] . Вів відповідні роботи в с. Чукалівка з самого початку будівництва будинку. З [PERSON] погоджували, переробляли проект-дизайн, робили деталі, сходи, альтанки, освітлення паркану, відеоспостереження. Будівельний контроль вів сам [PERSON] , давав розпорядження та оплачував за роботу тільки він. [PERSON] знає, працювала у корпорації референтом «Галичина-Ліс». До роботи не залучалась. Свідок [PERSON] зазначив, що знає відповідача [PERSON] з 2003 року, є товаришами, партнерами. [PERSON] заробляв великі гроші, будував об`єкти, а тому інвестував кошти у підприємство та нерухомість. [PERSON] прийняли на посаду секретаря у період з 2004-2005 р., вона не могла придбати стільки нерухомого майна на свою зарплату. У [PERSON] були з нею відносини, він довіряв їй, на майно тимчасово уклали договори з умовою, що таке майно купується (створюється) для дітей та внуків. З дружиною [PERSON] у відповідача були напружені відносини, однак спірне майно придбавалося за спільні кошти подружжя [PERSON] . [PERSON] позичив [PERSON] кошти на будівництво житлового будинку в с. Чукалівка. Знає про майно, придбане [PERSON] у с. Микитинці - був там у гостях. При купівлі [PERSON] апартаментів в с.Поляниця дав йому людину, звів з власниками. Знає, що між [PERSON] та [PERSON] виник спір і останній не зміг переоформити майно на дітей і внуків. Свідок [PERSON] вказав, що працював особистим водієм [PERSON] , працював в ТОВ «Галичина Ліс», знає всю його родину, і сам був як член їхньої родини. Знає про житло [PERSON] в [ADDRESS] , де спочатку [PERSON] придбав земельну ділянку, будинок будував «з нуля», вів будівництво [PERSON] , якого найняв [PERSON] , розрахунки теж проводив [PERSON] . В с.Поляниця придбано апартаменти за кошти [PERSON] . У с. Микитинці теж за кошти [PERSON] був придбаний майже готовий будинок. [PERSON] була бухгалтером на підприємстві [PERSON] . Через конфлікт з дружиною у [PERSON] була домовленість з [PERSON] про укладення фіктивних договорів, а при першій необхідності остання мала повернути йому все майно. Свідок був присутній при цій розмові, а також при оформленні фіктивних договорів на ім`я відповідачки за кошти [PERSON] . Також був присутній при передачі коштів. [PERSON] сама особисто в його присутності запитувала [PERSON] про те, коли будуть переукладати договори. Близько 3 років назад [PERSON] зателефонувала свідку [PERSON] в нічний час і зазначала, що скоро всіх виселить і сама стане господинею нерухомості. Отже, поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні, підтверджується той факт, що спірні об`єкти нерухомого майна, а саме: земельні ділянки по [ADDRESS] , та житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - були придбані та побудований (будинок) за кошти [PERSON] , який перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] . Свідки в суді підтвердили ту обставину, що [PERSON] та [PERSON] придбали землю та збудували будинок в [ADDRESS] для проживання їхньої сім`ї. Крім того, допитані свідки підтвердили участь позивача [PERSON] у придбанні землі та будівництві будинку в с. Чукалівка. Підстави ставити під сумнів пояснення вказаних свідків (попереджених про кримінальну відповідальність та приведених до присяги), які є самостійним джерелом доказування у цивільній справі, у суду відсутні, оскільки такі показання підтверджуються та відповідають за змістом наявним у справі письмовим доказам. Суд також особливо звертає увагу та враховує при розгляді даної справи ту обставину, що після завершення будівництва будинку в [ADDRESS] , саме позивач [PERSON] та їхні з [PERSON] діти - [PERSON] , [PERSON] , - зареєстровані за адресою проживання в даному будинку, несуть витрати по його утриманню, здійснюють догляд за будинком, необхідні ремонтні роботи, озеленення земельної ділянки, благоустрій тощо. Крім того, згідно довідки №1128 від 26.11.2020 року виданої виконкомом Чукалівської сільської ради [PERSON] , за заявами сусідів [PERSON] (жителя [ADDRESS] ) та [PERSON] (жителя [ADDRESS] ) - фактичне місце проживання [PERSON] з 2010 року по даний час за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , право власності на вказаний будинок за якою зареєстровано ще 01.10.2008 року, до часу звернення до Тисменицького районного суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у 2018 році (заочне рішення Тисменицького районного суду від 19.06.2019 року у справі №352/2233/18 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82624622; дане рішення скасовано ухвалою Тисменицького районного суду від 16.12.2019 року), жодних активних дій щодо реалізації своїх правомочностей власника протягом 10 років не вчиняла (докази протилежного в матеріалах справи відсутні). За таких обставин суд приходить до висновку про те, що в матеріалах справи міститься достатня кількість належних та допустимих доказів, які в своїй сукупності свідчать про те, що земельні ділянки площею 0,0511 га (цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд) та площею 0,0516 га (цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства) в [ADDRESS] , а також індивідуальний житловий будинок в [ADDRESS] придбавалися та будувалися сім`єю [PERSON] та [PERSON] в інтересах їхньої сім`ї. Тобто, джерелом коштів, за які придбавались та будувались ці об`єкти нерухомого майна є кошти сім`ї [PERSON] . Про це свідчать наявні в матеріалах справи докази, підтверджено свідками, а також випливає із фактичних обставин справи. Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] , фактично оформляючи придбане та збудоване за спільні сімейні кошти майно (земельні ділянки та будинковолодіння) на [PERSON] , а не на себе, позбавив [PERSON] спільної сумісної власності, оскільки у разі витрачання одним із подружжям спільних коштів, придбане за них майно також є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] згоди на оформлення даного об`єкту нерухомості на [PERSON] не надавала. Частинами 3, 4 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підстави та порядок визнання незаконним правового акта, що порушує право власності визначено статтею 393 ЦК України. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді даної справи суд також враховує і ту обставину, що як вбачається зі змісту оскаржуваного Рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року «Розгляд заяв громадян і організацій», даним рішенням було вирішено визнати право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] за [PERSON] . Натомість, оскаржуване Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 01 жовтня 2008 року видано Чукалівською сільською радою [PERSON] на домоволодіння по [ADDRESS] . Будь-яких змін (виправлень) до рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року не вносилось. А тому дане Рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року «Розгляд заяв громадян і організацій» не могло бути підставою видачі Чукалівською сільською радою Свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 01 жовтня 2008 року на ім`я [PERSON] , оскільки в обидної зазначених документах мова йде про фізичних осіб з відмінними прізвищами. Відповідно ж до частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, аналізуючи вказані положення закону та фактичні обставини спірних відносин, суд приходить до висновку, що договори купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровим номером 2625888301:01:01:0198 площею 0,0516 га та з кадастровим номером 2625888301:01:01:0278 площею 0,0511га, укладені між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , а також похідні від цих договорів документи - Державний акт на право власності на земельну ділянку №897165 від 31.07.2007 року та Державний акт на право власності на земельну ділянку №897166 від 31.07.2007 року, видані Чукалівською сільською радою на ім`я [PERSON] ; Рішення виконавчого комітету Чукалівської сільської ради від 26 серпня 2008 року «Розгляд заяв громадян і організацій» про визнання права власності на будинковолодіння в [ADDRESS] за [PERSON] , та видане на підставі цього рішення Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 01 жовтня 2008 року, яке видане [PERSON] Чукалівською сільською радою на домоволодіння по [ADDRESS] , - є незаконними, оскільки вказані документи суперечать закону, порушують право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому такі документи підлягають визнанню недійсними та скасуванню. Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Отже, на підставі вищенаведених правових в порядку поділу спільного майна подружжя суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про визнання за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на: - 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0511 га в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. - 1/2 земельної ділянки площею 0,0516 га в с. Чукалівка, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. - 1/2 домоволодіння по [ADDRESS] . В цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо земельної ділянки та домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 10 лютого 2010 року між громадянином [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В., відповідно до якого продавець зобов`язувався передати у власність покупцю [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] за ціною 620 549,00 грн. 10 лютого 2010 року між громадянином [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2610193001:15:004:0220 площею 0,0805 га по [ADDRESS] , реєстровий №432, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. Обґрунтовуючи позовну вимогу про визнання даних правочинів недійсними, [PERSON] посилається на те, що вказаний будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він розташований, був підшуканий нею та чоловіком для проживання їх доньки [PERSON] та її сім`ї. Кошти за вказаний будинок оплачувалися [PERSON] із спільного сімейного бюджету. Так, сторонами оскаржуваного договору є [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець). Позивач не є стороною цього договору. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. В постанові від 12.03.2018 у справі №910/22319/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах дійшов таких висновків. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Зі змісту позовних вимог [PERSON] випливає, що позивачка стверджує про те, що фактично реальним покупцем за даним оскаржуваним договором був її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, а придбане за цим договором майно (домоволодіння) було придбано за їх спільні сімейні кошти, та, в свою чергу, є їх спільною сумісною власністю. На підтвердження даних обставин позивачем надано відповідні докази. Вказані обставини дають підстави вважати про те, що [PERSON] має право на оскарження договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, а тому мотивації її позову та підставам заявлених вимог повинна бути надана правова оцінка по суті. Так, частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина 1 статті 655 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Як вже було зазначено судом, сторонами оскаржуваних правочинів є [PERSON] та [PERSON] . В ході судового розгляду справи [PERSON] , як продавець за оскаржуваними договорами купівлі-продажу від 10 лютого 2010 року, будучи допитаним в статусі свідка, підтвердив ту обставину, що з питання придбання у власність спірного домоволодіння в [ADDRESS] та земельної ділянки під будинком, попереднім власником яких він був, до нього звернувся саме [PERSON] [PERSON] здійснював огляд цього будинку і земельної ділянки, перед придбанням їх тільки він обговорював з ним умови ціни продажу, порядок погашення існуючої іпотеки в банку тощо. [PERSON] підтвердив, що після досягнення згоди щодо усіх істотних умов купівлі-продажу між ним і [PERSON] було обумовлено подальшу зустріч в приміщенні нотаріальної контори, де був укладений відповідний договір. Розрахунок за продану нерухомість здійснив [PERSON] [PERSON] під час цих всіх дій [PERSON] не бачив і з нею не був знайомий раніше. Пояснення сторони, як свідка, у відповідності до пункту 3 частини 2 статті 76 ЦПК України є одним із доказів по справі. Натомість, [PERSON] , яка заперечувала проти позовних вимог в цій частині, в ході судового розгляду справи не надала належних доказів, які б спростовували пояснення свідка [PERSON] , не заявляла відповідних клопотань з цього приводу. Крім того, факт придбання спірних земельної ділянки та будинку у с. Микитинці підтвердили в ході судового розгляду справи допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Підстави ставити під сумнів показання вказаних свідків у Суду відсутні, оскільки таке не доводилося стороною відповідача [PERSON] . Належних доказів, які б спростовували пояснення вищевказаних свідків, відповідачем [PERSON] суду не надано. Суд особливо звертає увагу на те, що свідок [PERSON] , відповідач по справі, визнав в суді ті обставини, на які посилається позивач [PERSON] , як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, Суд приходить до висновку про наявність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження доводів позивачки про те, що земельна ділянка та домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - придбавалися за кошти [PERSON] в інтересах його з позивачкою сім`ї. Тобто, джерелом коштів, за які придбавались ці об`єкти нерухомого майна є кошти сім`ї [PERSON] . Про це свідчать наявні в матеріалах справи докази, підтверджено свідками, а також випливає із фактичних обставин справи. Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] , фактично придбаваючи дане домоволодіння та земельну ділянку за сімейні кошти, витрачаючи саме їх, за твердженням позивачки, уклав з продавцем [PERSON] договір купівлі-продажу, покупцем у якому зазначив [PERSON] , а не себе, чим позбавив [PERSON] спільної сумісної власності, оскільки у разі витрачання одним із подружжям спільних коштів, придбане за них майно також є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] згоди на оформлення даного об`єкту нерухомості на [PERSON] не надавала. Відтак, на підставі положень статті 368 ЦК України, статті 60 СК України вказані об`єкти відносяться до спільної сумісної власності подружжя, а тому їх реєстрація за результатами укладення оскаржуваних договорів за відповідачем [PERSON] порушує право спільної сумісної власності позивача [PERSON] . А тому на підставі статей 202, 203, 215 ЦК України договір купівлі-продажу домоволодіння, укладений 10 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. та договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 10 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. - підлягають визнанню недійсними. Крім того, на підставі статей 69, 70 СК України суд вважає обґрунтованими позовні вимоги визнання спірних земельної ділянки та домоволодіння об`єктами спільної сумісної власності подружжя та про поділ майна та визнання за [PERSON] права власності на: 1/2 домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з кадастровим номером 2610193001:15:004:0220 площею 0,0805 га по [ADDRESS] . Щодо нежитлового приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 09.10.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання придбала у власніть нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за 117 990,00 грн. Оскаржуючи дійсність даного правочину в даній цивільній справі, [PERSON] посилається на те, що вказане нежитлове приміщення загальною площею 54 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбавалося її сім`єю для проведення ними та дітьми періодичного відпочинку в Карпатах. Кошти за вказаний будинок оплачувалися [PERSON] із їх спільного сімейного бюджету. Натомість, [PERSON] , фактично придбаваючи дане нежитлове приміщення за сімейні кошти, витрачаючи саме їх, за твердженням позивачки, уклав з продавцем [PERSON] договір купівлі-продажу, покупцем у якому зазначив [PERSON] , а не себе, чим позбавив [PERSON] спільної сумісної власності, оскільки у разі витрачання одним із подружжям спільних коштів, придбане за них майно також є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] згоди на оформлення даного об`єкту нерухомості на [PERSON] не надавала. Як вже було зазначено судом і раніше, [PERSON] не є стороною даного оскаржуваного правочину, однак зміст наведених нею в обґрунтування позовних вимог доводів про те, що фактично реальним покупцем за даним оскаржуваним договором був її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, а тому придбане за цим договором майно (нежитлове приміщення) було придбано за їх спільні сімейні кошти, та, в свою чергу, є їх спільною сумісною власністю, - дають підстави вважати про те, що [PERSON] має право на оскарження договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, а тому мотивації її позову та підставам заявлених вимог повинна бути надана правова оцінка по суті. Так, зі змісту підписаного особисто відповідачем [PERSON] відзиву на позов випливає, що під час розгляду попередньої цивільної справи №352/2523/19 вона допитувалася як свідок, «повідомивши суд про те, що з метою укладення вищевказаного договору та передачі приміщення дійсно спілкувалася з [PERSON] , яким серед іншого, очевидно, здійснювалася передача коштів [PERSON] для виконання оплати за договором. В результаті покупцем у вищевказаному договорі була зазначена [PERSON] , яка здійснила оплату ціни договору». В ході судового розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили суду ту обставину, що їм відомо про придбання [PERSON] нежитлового приміщення у с. Поляниця . При цьому представником відповідачки [PERSON] в судовому засіданні було зазначено, що відповідачка [PERSON] проводила розрахунок особисто. Натомість, заперечуючи проти позовних вимог в цій частині, сторона [PERSON] обмежилася виключно посиланнями на попередні судові рішення у справі №352/2523/19. Отже, суд звертає увагу на суперечливість доводів позову та заперечень на нього в цій його частині, а відтак і стверджувати про доведеність зазначених обставин на даний час є сумнівним. Загалом, будь-яких доказів на підтвердження факту придбання спірних об`єктів за власні кошти, які б спростовували доводи [PERSON] на підтвердження її позову - [PERSON] в ході розгляду даної справи не подавалося. Разом з тим, Суд вважає безпідставними посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на преюдиційність обставин, встановлених рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі №352/2523/19, з огляду на наступне. Так, в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала цивільна справа № 352/2523/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.12.2021 року у справі №352/2523/19 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна було задоволено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27.06.2022 року Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна відмовлено. Підставами скасування рішення суду першої інстанції є висновок апеляційного суду про те, що: - позивачем не порушувалося питання щодо оспорення правомірності набуття відповідачкою права власності на будинок у с. Чукалівка, позовних вимог про визнання недійсними рішень Чукалівської сільської ради, на підставі яких вона набула право власності на нерухоме майно, свідоцтва на право власності [PERSON] не заявлялося. Таким чином, правомірність набуття права власності відповідача не спростована, відповідно, підстави для скасування державної реєстрації у суду були відсутні». - позовні вимоги про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними, переведення на подружжя [PERSON] та [PERSON] права та обов`язків покупця домоволодіння по [ADDRESS] та нежитлового приміщення пред`явлені за неналежного суб`єктного складу відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні позові - нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням». Крім того суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив наступне: «З огляду на відмову в задоволенні позову у зв`язку з незалученням до участі у справі осіб як співвідповідачів за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, апеляційний суд не дає оцінку доводам апеляційної скарги щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказам, в тому числі, показанням свідків». Тобто, рішення суду першої інстанції було скасовано судом апеляційної інстанції з процесуальних підстав. В подальшому, постановою Верховного Суду від 05.10.2022 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2022 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця, переведення на подружжя прав та обов`язків покупця, визнання домоволодіння та нежитлового приміщення спільним майном подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини цього майна, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині постанову апеляційного суду залишено без змін. Зі змісту мотивувальної частини рішення касаційного суду випливає, що в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на будинок в с. Чукалівка підставою відмови в позові є не оспорювання позивачем правомірності набуття [PERSON] права власності на вказаний будинок, законність отримання нею дозвільної документації на забудову земельної ділянки та будівництво будинку. В частині оскарження договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомості в с. Микитинці та в с. Поляниця підставою відмови в позові за висновком Верховного Суду є обрання неналежного способу захисту. Стосовно посилання відповідача [PERSON] у відзиві на позов на необхідність застосування двосторонньої реституції в разі задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, суд зауважує, що за загальним правилом цивільного права наслідки недійсності правочину застосовуються у випадку оскарження дійсності правочину однією із його сторін. Натомість, особа, що не є стороною правочину, у разі порушення внаслідок укладення такого правочину її прав чи охоронюваних законом інтересів, не позбавлена права на оскарження цього правочину, і в разі задоволення такої позовної вимоги автоматичне застосування двосторонньої реституції (як наслідку недійсності правочину) закон не вимагає. Завданням суду у випадку задоволення обґрунтованого позову особи, що не є стороною правочину, є захист та відновлення (визнання) прав такої особи-позивача, а не інтересів інших осіб, які не є позивачами у справі, та не позбавленні у разі існування відповідних порушень на звернення до суду. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в якій зазначено, що власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] згоди на оформлення об`єктів нерухомості на [PERSON] не надавала. Відтак, на підставі положень статті 368 ЦК України, статті 60 СК України вказані об`єкти нерухомості відноситься до спільної сумісної власності подружжя, а тому їх реєстрація за відповідачкою [PERSON] порушує право спільної сумісної власності позивачки [PERSON] . А тому на підставі статей 202, 203, 215 ЦК України оскаржувані договори купівлі-продажу земельних ділянок та приміщень - підлягають визнанню недійсними. Крім того, на підставі статей 69, 70 СК України суд вважає обґрунтованими позовні вимоги визнання зазначених приміщень та земельних ділянок - об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ майна і визнання за [PERSON] права власності на його 1\\2. Щодо заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Статтею 268 ЦК України визначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Також, суд зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). З даним цивільним позовом [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду у грудні 2022 року (позовна заява зареєстрована 03.01.2023 року). В позовній заяві та в судових засіданнях позивач посилалася на те, що про реєстрацію права власності на спірні об`єкти нерухомого майна їй стало відомо в грудні 2019 року після отримання рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області про виселення. Докази, які б спростовували вказане твердження та свідчили про те, що про існування оскаржуваних рішень, державних актів, договорів [PERSON] була обізнана раніше, аніж нею зазначено в позові, в матеріалах справи відсутні. Як встановлено судом, в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала цивільна справа № 352/2523/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на частину нерухомого майна. Фактично у справі № 352/2523/19 [PERSON] посилалася на аналогічні обставини спірних відносин, як і в даній справі. Остаточним судовим рішенням Верховного Суду позивачу було відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням неефективного способу захисту порушеного права та з процесуальних підстав. В подальшому [PERSON] , звернулася до суду з даним цивільним позовом у грудні 2022 року. Тобто, навіть враховуючи те, що про оскаржувані документи [PERSON] дізналася в грудні 2019 року, відтак, звернувшись вдруге до суду в грудні 2022 року, трирічний строк позовної давності нею не пропущений. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial