Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-15 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи Адвокат Шевчука В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до Старовижівського районного суду Волинської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 17 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] (далі - Покупець) та відповідачем [PERSON] (далі - Продавець) було укладено Попередній договір про укладення Основного договору купівлі - продажу нежитлового приміщення,яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю. Загальна його площа становила 584,1 кв.м., що знаходиться на [ADDRESS] . Далі - Основний договір, за яким: позивач [PERSON] - Сторона 2 (далі - Покупець) та відповідач [PERSON] - Сторона 1 (далі - Продавець). Попередній договір оформлений на нотаріальному бланку НТМ 221183, посвідчений приватним нотаріусом Бабич Н.Г. Старовижівського районного нотаріального округу Волинської області, зареєстрований в реєстрі за №616. Відповідно до пункту 1 Попереднього договору сторони зобов`язувалися до 31 грудня 2018 року укласти Основний договір. Ціна за нежитлове приміщення, що знаходиться на [ADDRESS] визначалася сторонами в сумі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Згідно пункту 4 Попереднього договору в рахунок оплати за Основним договором Сторона 2 передав Стороні 1, а Сторона 1 отримав аванс у розмірі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17 000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Сторони неодноразово укладали додаткові договори до Попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Бабич Н.Г. Старовижівського районного нотаріального округу Волинської області, зареєстрований в реєстрі за №616 17 жовтня 2017 року. Додаткові договори також посвідчувалися вказаним нотаріусом. Відповідно до додаткових договорів строк укладення Основного договору купівлі - продажу нежитлового приміщення,яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю, сторонами неодноразово відкладався: до 30 червня 2019 року (додатковий договір від 26 грудня 2018 року); до 01 липня 2020 року(додатковий договір від 26 червня 2019 року); до 01 липня 2022 року(додатковий договір від 26 червня 2020 року); до 01 липня 2023 року(додатковий договір від 29 червня 2022 року). Тобто, кінцевою датою укладення Основного договору з врахуванням всіх змін за додатковими договорами було - 01 липня 2023 року. Відповідно до пункту 7 Попереднього договору у разі односторонньої відмови Сторони 1 від укладення Основного договору Сторона 1 (відповідач) зобов`язувався повернути Стороні 2 (тобто Позивачу) отриманий відповідачем аванс в сумі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Окрім того, згідно пункту 7 Попереднього договору Сторона 1 (відповідач) зобов`язувався відшкодувати Стороні 2 (тобто Позивачу) збитки в сумі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). У травні, червні 2023 року Позивач [PERSON] неодноразово звертався до Відповідача [PERSON] листами-повідомленнями з вимогою укласти Основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться на [ADDRESS] . А згідно пункту 5 Попереднього договору Відповідач [PERSON] зобов`язувався прибути до нотаріуса для укладення Основного договору в день, визначений сторонами, але не пізніше останнього дня терміну, передбаченого в пункті 1 цього Договору. Чого Відповідач [PERSON] не зробив, свої зобов`язання не виконав. У визначені Попереднім договором (із змінами) строки Сторона 1 (відповідач) Основний договір із Стороною 2 (позивачем) не уклав, аванс в сумі 456 450,00 грн. не повернув, збитки в сумі 456 450,00 грн. не відшкодував. Вважає, що наразі очевидна не спроможність Відповідача виконати умови Попереднього договору, а нежитлове приміщення, яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю так і не було збудовано. На підставі наведеного, адвокат Шевчука В.В. просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 456 450,00 грн. сплаченого позивачем відповідачу авансу та 456 450,00 грн. заподіяних збитків. А всього 912 900, 00 грн. Окрім того просив суд стягнути із Відповідача на користь Позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позивачем позовна заява була подана до суду в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та було сплачено судовий збір з врахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8 в сумі 7 303,20 грн. Відповідач [PERSON] своїм правом на подання відзиву на позовну заяву адвоката Шевчука В.В. в інтересах [PERSON] про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу не скористався. Відзиву на позов суду не надав. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 11 вересня 2023 року Старовижівського районного суду відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Було призначено підготовче засідання на 11год. 00 хв. 29 вересня 2023 року. Ухвалою від 29 вересня 2023 року Старовижівського районного суду підготовче засідання у даній цивільній справі було відкладено у зв"язку з неявкою відповідача [PERSON] до суду. Було призначено підготовче засідання на 09 год. 30 хв. 25 жовтня 2023 року. Одночасно судом здійснено виклик відповідача [PERSON] до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою від 25 жовтня 2023 року Старовижівського районного суду було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год. 00 хв. 16 листопада 2023 року. Одночасно судом здійснено виклик відповідача [PERSON] до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шевчука В.В. позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили задовольнити його повністю. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про дату,час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило. Фактичні обставини справи, встановлені судом Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (пункт 36 рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (стаття 13 Конвенції). Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Вимогами статті 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, пункт 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судом встановлено, що 17 жовтня 2017 року між позивачем [PERSON] (Покупем) та відповідачем [PERSON] (Продавцем) було укладено Попередній договір про укладення Основного договору купівлі - продажу нежитлового приміщення, яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю. Загальна його площа становила 584,1 кв.м., що знаходиться на [ADDRESS] . За цим Попереднім договором позивач [PERSON] - Сторона 2 (Покупець) та відповідач [PERSON] - Сторона 1 (Продавець). Попередній договір оформлений на нотаріальному бланку НТМ 221183, посвідчений приватним нотаріусом Бабич Н.Г. Старовижівського районного нотаріального округу Волинської області, зареєстрований в реєстрі за №616 (а.с.14). Відповідно до пункту 1 Попереднього договору сторони зобов`язувалися до 31 грудня 2018 року укласти Основний договір. Ціна за нежитлове приміщення визначалася сторонами в сумі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Згідно пункту 4 Попереднього договору в рахунок оплати за Основним договором Сторона 2 передав Стороні 1, а Сторона 1 отримав аванс у розмірі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Сторони неодноразово укладали додаткові договори до Попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Бабич Н.Г. Старовижівського районного нотаріального округу Волинської області, зареєстрованого в реєстрі за №616 17 жовтня 2017 року. Додаткові договори також посвідчувалися вказаним нотаріусом. Відповідно до додаткових договорів строк укладення Основного договору купівлі - продажу нежитлового приміщення, яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю, сторонами неодноразово відкладався: до 30 червня 2019 року (додатковий договір від 26 грудня 2018 року); до 01 липня 2020 року(додатковий договір від 26 червня 2019 року); до 01 липня 2022 року(додатковий договір від 26 червня 2020 року); до 01 липня 2023 року(додатковий договір від 29 червня 2022 року). Тобто, кінцевою датою укладення Основного договору з врахуванням всіх змін за додатковими договорами було - 01 липня 2023 року(а.с.15-18). Відповідно до пункту 7 Попереднього договору у разі односторонньої відмови Сторони1 від укладення Основного договору Сторона 1 (відповідач) зобов`язувався повернути Стороні 2 (тобто Позивачу) отриманий відповідачем аванс в сумі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Окрім повернення відповідачем позивачу авансу у сумі 456 450,00 грн. [PERSON] зобов`язався відшкодувати [PERSON] згідно пункту 7 Попереднього договору ще й таку суму збитків у розмірі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Тобто, всього: 912 900,00 грн. У травні, червні 2023 року до кінцевої дати укладення Основного договору з врахуванням всіх змін за додатковими договорами - 01 липня 2023 року Позивач [PERSON] неодноразово звертався до Відповідача [PERSON] листами-повідомленнями з вимогою укласти Основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться на [ADDRESS] . А згідно пункту 5 Попереднього договору Відповідач [PERSON] зобов`язувався прибути до нотаріуса для укладення Основного договору в день, визначений стронами, але не пізніше останнього дня терміну, передбаченого в пункті 1 цього Договору. Чого Відповідач [PERSON] не зробив, свої зобов`язання не виконав (а.с.30-34). Судом встановлено, що у визначені Попереднім договором (із змінами) строки - 01 липня 2023 року Сторона 1 (Відповідач) Основний договір із Стороною 2 (Позивачем) не уклав, аванс в сумі 456 450,00 грн. не повернув, збитки в сумі 456 450,00 грн. не відшкодував. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника - адвоката Шевчука В.В., дослідивши матеріали справи суд висновує, що наразі очевидна не спроможність Відповідача виконати умови Попереднього договору, а нежитлове приміщення, яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю так і не було збудовано. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права При вирішенні даного спору суд приймає до уваги наступне. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заявивши позовну вимогу про стягнення коштів, позивач [PERSON] та його представник - адвокат Шевчук В.В. в судовому засіданні довели, що позивач не може отримати від відповідача [PERSON] нежитлове приміщення, яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю , що знаходиться на [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] не повернув позивачу 456 450 ,00 грн. сплаченого позивачем відповідачу авансу та 456 450,00 грн. заподіяних збитків. А всього 912 900,00 грн. Що було передбачено Попереднім договором. А всі дії відповідача підтверджують лиш не можливість закінчити будівництво у погоджений сторонами строк. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). З огляду на ефективність способу захисту порушеного права позивача [PERSON] , процесуальну економію, оскільки відповідач [PERSON] не надав доказів здійснення будь-яких будівельних робіт, можливість їх закінчення у строк (із змінами внесеними додатковими угодами) - 01 липня 2023 року,то позовні вимоги про повернення грошових коштів підлягають задоволенню також із наведених вище підстав. Бо у визначені Попереднім договором (із змінами) строки Сторона 1 (Відповідач) Основний договір із Стороною 2 (Позивачем) не уклав, аванс в сумі 456 450,00 грн. не повернув та збитки в сумі 456 450,00 грн. не відшкодував. У відповідності до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться. Згідно з частиною 1статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин 1, 3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому, для попереднього договору, наряду з іншими його умовами повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що сам факт не укладення основного договору у строк, визначений попереднім договором, є порушенням зобов`язання. З урахуванням зазначеного, зобов`язання (повернення забезпечувального платежу), відповідно до положень частини 1 статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача [PERSON] у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами попереднього договору строку (1 липня 2023 року) на укладання основного договору. Таким чином, у відповідача [PERSON] виникло зобов`язання повернути позивачу суму забезпечувального платежу (авансу (попередньої оплати)) відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку на укладення основного договору, тобто з 1 липня 2023 року. При цьому, направлення жодних додаткових вимог не є обов`язковим. Бо відповідач [PERSON] знав про порушення ним умов Попереднього договору, оскільки нежитлове приміщення,яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю, не було побудовано та введено в експлуатацію, і починаючи з 01 липня 2023 року мав повернути позивачу грошові кошти прийняті в вигляді авансу в сумі в сумі 456 450,00 грн. Вищевикладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19. У ході розгляду справи було встановлено, та не спростовано стороною відповідача [PERSON] те, що позивачем [PERSON] сплаченою ним сумою було забезпечено укладеного між сторонами зобов`язання про купівлю-продаж нерухомого майна, сторонами дотримана нотаріальна форма укладання договору, та відповідач ухилився від виконання своїх зобов`язань. Також було встановлено, що відповідно до пункту 7 Попереднього договору у разі односторонньої відмови Сторони 1 від укладення Основного договору Сторона 1 (відповідач) зобов`язувався відшкодувати Стороні 2 (тобто Позивачу) збитки в сумі 456 450,00 грн. Що було еквівалентом суми 17000,00 доларів США за курсом продажу вказаної валюти, встановленим ПАТ КБ «ПриватБанк» на день укладення (пункт 3 Попереднього договору). Згідно із вимогами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своє вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, встановлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає обов`язок довести відсутність своєю вини саме на цю особу. Особа звільняється від відповідальності лише у тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання, а тому саме відповідач [PERSON] повинен був довести суду причини не укладання ним із позивачем [PERSON] . Основного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке мало утворитися в процесі реконструкції нежитлового приміщення Готелю. Що відповідачем [PERSON] у встановленому законом порядку зроблено не було. Оскільки доказів протилежного відповідач суду не надав, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині відшкодування збитків є обґрунтованими та з відповідача слід стягнути на користь позивача ще й збитки в сумі 456 450,00 грн. відповідно до пункту 7 Попереднього договору. Бо принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги адвоката Шевчука В.В. в інтересах позивача [PERSON] слід задовольнити повністю. Та суд висновує про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 456 450,00 грн. сплаченого позивачем відповідачу авансу та 456 450,00 грн. заподіяних збитків. А всього слід стягнути 912 900,00 грн. Розподіл судових витрат Відповідно до частин 1,2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем позовна заява була подана до суду в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та було сплачено судовий збір з врахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8 в сумі 7 303, 20 грн. Тому зазначений судовий збір слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] . Окрім того, відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень частин 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин 4-6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі . Позивачем надано договір від 23 серпня 2023 року № 23/08/23-1 між Адвокатським об`єднанням «ПРЕМІУМ СЕРВІС» та [PERSON] про надання правничої допомоги, яким передбачено надання послуг правового характеру та ордер серії АС №1064241. Вартість гонорару, що визначається домовленістю сторін, становить 10 000,00 грн. Відповідно до свідоцтва від 12 травня 2023 року про право на заняття адвокатською діяльністю Шевчук В.В.. отримав відповідне право відповідно до ордеру серії АС №1064241 від 30 серпня 2023 року. Згідно позиції Верховного суду (постанова від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Відповідно акту приймання-передачі наданих послуг згідно Договору про надання правничої допомоги від 23 серпня 2023 року № 23/08/23-1 вартість наданої правничої допомоги становить 10 000,00 гривень( а.с.7-11). За таких обставин, враховуючи встановлені частинами 4-6 статті 137 ЦПК України критерії співмірності, сплачена позивачем адвокату сума гонорару підлягає відшкодуванню в розмірі 10 000,00 грн., що, на думку Суду, відповідає зазначеним критеріям. Яку слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] . Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи, матеріали справи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved