Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому згідно уточненої редакції позовної заяви просив у порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 12 березня 2005 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 15 лютого 2022 року. За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру, розташовану за вищезазначеною адресою. Договір купівлі-продажу був укладений з відповідачкою, на неї\~ також було зареєстровано право власності на спірну квартиру. Перед укладанням договору позивач надавав свою нотаріально посвідчену згоду укласти договір купівлі-продажу квартири. На теперішній час позивач проживає окремо від відповідачки. Питання про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна. Тому позивач просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за вищезазначеною адресою. Ухвалою суду від 30 серпня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи. Правом на подання відзиву у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, відповідач не скористався. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не подавав. Суд, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 12 березня 2005 року сторони перебували у зареєстрованому\~ шлюбі, який розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2022 року у справі № 183/9197/21 (а.с.8,9). За період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Байдук М.М. (а.с.45-46). За умовами цього договору покупцем квартири вказана відповідачка [PERSON] . На підставі вищезазначеного договору право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачкою, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12). Позивач [PERSON] під час укладання вищезазначеного договору надав нотаріально посвідчену заяву про згоду подружжя, у якій зазначив, що надає згоду своїй дружині [PERSON] на укладання та підписання у якості покупця договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] \~ (а.с.48). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Враховуючи, що квартира, яка є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, при цьому залишивши у власності відповідача 1/2 частину спірної квартири, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши квартиру у їх спільній частковій власності. На підставі викладеного,

Outcome: approved