Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-26 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням (квартирою), в якому просила суд: - усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом заборони [PERSON] чинити їй перешкоди користуватися і проживати в квартирою [ADDRESS] ; - зобов`язати гр. [PERSON] надати їй ключі від квартири [ADDRESS] і від дверей до під`їзду; - зобов`язати гр. [PERSON] дотримуватися норм етики і моралі, не порушувати правил спільного проживання разом з нею користуватися і проживати в квартирі [ADDRESS] , а саме: - заборонити [PERSON] з 23.00 год. до 7.00 год. приводити ввечері і вночі чужих людей в квартиру [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] порушувати громадський порядок і норми суспільної моралі в квартирі [ADDRESS] , знаходячись в нетверезому стані; не порушувати режим тиші в нічний час з 23.00 год. до 7.00 год. - заборонити [PERSON] в нічний час з 23.00 год. до 7.00 год. в квартирі [ADDRESS] ; порушувати її сон; - заборонити [PERSON] відключати світло, газ, воду і псувати саму квартиру і системи газо-, енерго-, водопостачання і водовідведення, не псувати і не знищувати меблі, цінні речі та предмети побуту в квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона і відповідач прописані і залишаються зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] на підставі ордеру на жиле приміщення № 022723 серія Б від 27.09.2000 року, виданого Ленінградською РДА в м. Києві на підставі розпорядження, виданого Ленінградською РДА м. Києва 28.08.2000 року № 1299 на квартиру [ADDRESS] на 2 осіб: [PERSON] і [PERSON] , їх реєстрація в спірній квартирі підтверджується її паспортом Серія [NUMBER] , виданим 05.02.2015 року РВ ГУДМС України в м. Києві з відповідною позначкою місця реєстрації, а також довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинська РДА № 71340363 від 08.10.2021 року про те, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 10.10.2000 року по теперішній час. Однак, відповідач своїми діями перешкоджає їй користуватися належної їм спільно на праві володіння і користування квартирою. Крім фізичних дій щодо не допуску її до користування квартирою, [PERSON] подав позовну заяву до про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Отже, з огляду на те, що вона зареєстрована у спірній квартирі, має статус члена сім`ї і це є єдине її житло, вважає необхідним звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 12.01.2023 року від представника відповідача - адвоката Кравця Д.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти заявленого позову з огляду на його необґрунтованість, надуманість, формальність та безпідставність, вмотивований відсутністю порушень прав позивача з боку відповідача, позивач з приблизно з 2001 року, будучи зареєстрованою у спірній квартирі, жодного дня в ній не проживала з власної волі, жодних витрат по її утриманню не несла, не цікавилась квартирою та жодного разу не відвідувала її. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили у позові відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). За таких обставин суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явились у судове засідання. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правовідносини, які склалися між сторонами регулюються нормами цивільного, житлового та сімейного права, а також у сфері щодо права користування житловим приміщенням, яке було надано у користування наймачу та членам його сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону(ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року в справі № 761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною 1 ст. 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів. У відповідності до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 61 ЖК УРСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до норми ст. 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. Ордер на жиле приміщення є адміністративним актом, що видається виконавчим органом місцевого самоврядування до компетенції якого входить вирішення питань, пов`язаних з наданням житлових приміщень. Ордер видається за єдиною формою, що встановлена у додатку № 7 до Правил квартирного обліку. Бланк ордера складається із самого ордера і його корінця. Ордер видається громадянину, на ім`я якого він виписаний, а корінець залишається у виконкомі, що видав ордер. Ордер на житлове приміщення дійсний протягом 30 днів. Після закінчення цього строку ордер автоматично втрачає свою силу. Статтею 107 ЖК УРСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Пунктом 14 розділу XV правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ, розроблених пленумом Верховного Суду України, передбачено, що відповідно до змісту ст. 65 ЖК УРСР за особою не може були визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні державного фонду. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Судом встановлено, що позивач є донькою відповідача, шо не заперечувалось останніми. 27.09.2000 року Ленінградською РДА в м. Києві на підставі розпорядження, виданого Ленінградською РДА м. Києва 28.08.2000 року № 1299, на жиле приміщення -квартиру [ADDRESS] видано ордер № 022723 серія Б від 27.09.2000 року на 2 осіб: [PERSON] і [PERSON] . Позивач по справі є зареєстрованою за даною адресою з 10.10.2000 року по теперішній час. Зареєстрованим у спірній квартирі також є відповідач у справі. Сторонами у судовому порядку не оспорювалася підстава реєстрації їх місця проживання в спірній квартирі, тому суд вважає, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Також, судом встановлено, що позивач не проживає у квартирі, жодного дня в ній не проживала, жодних витрат по її утриманню не несла, жодного разу не відвідувала її. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного позивачем не надано. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Проте, суд критично оцінює вказані твердження позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 26.12.1991 року відповідач та [PERSON] - мати позивача перебували у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у шлюбі був отриманий відповідачем ордер на спірну квартиру. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18.02.2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а 11.11.2004 року Святошинським РАГС м. Києва було видано свідоцтво № 1074 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено, після розірвання шлюбу між батьками, позивач проживала із матір`ю, що останньою не заперечено. Суд констатує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі до повноліття не є безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції). Не можна вважати неповажною причину непроживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 711/4431/17, від 10.04.2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27.06.2019 року у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Разом з тим, після досягнення повноліття позивач у спірній квартирі не проживала, жодних дій, спрямованих на реалізацію своїх прав щодо користування спірною квартирою, не вчиняла. Докази даного приводу суду не надані. Так, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач зверталась із заявами до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» від 14.07.2022 року вх. № 107/56/Ф-235 та до ЖЕД № 8-9 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» від 14.07.2022 року про надання електронного (магнітного) ключа від домофонної системи під`їзду № 2 в будинку [ADDRESS] для можливості доступу до квартири № 115 , на що отримала відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» від 03.08.2022 року № 107/56/Ф-235-325 про те, що КП КК не є балансоутримувачем буд. [ADDRESS] і рекомендують звертатися до суду. Також, вбачається, що позивач зверталась до Святошинського УП НПУ в м. Києві із заявами-повідомленнями від 06.07.2022 року вх. № 4772, в ЄО № 43133 про внесення інформації про злочин до ЄРДР щодо вчинення групою осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] за ст. 162 КК України , від 12.07.2022 року вх. № 4772-1, в ЄО № 43133 про внесенняінформації про злочин до ЄРДР щодо вчинення групою осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] за ст. 162 КК України, на що нею отримано відповідь Святошинського УП НПУ в м. Києві від 20.07.2022 року за № 125 54/05-2022 про невнесення до ЄРДР у зв`язку із невбачанням цивільно-правових ознак діяння і рекомендацією звернутись до суду. Також, [PERSON] зверталась до Святошинського УП НПУ в м. Києві із заявою-повідомленням від 22.07.2022 року вх. № Ф-1186 про внесенняінформації про злочин доЄРДР щодо вчинення групою осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] за ст. 162 КК України, та заявою від 03.08.2022 року вх. № Ф-1260 про надання талону повідомлення, Витягу (довідки ) з ЄРДР і пам`ятки потерпілого за заявою-повідомленням про злочин вчиненим групою осіб а саме [PERSON] , [PERSON] за ст. 162 КК України. Однак, вказане не дає підстав для висновку про те, що позивач намагалась зайти до приміщення квартири, де зареєстроване її місце проживання, однак не могла цього зробити. Як встановлено в судовому засіданні, в провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувала цивільна № 759/7951/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З копії судового рішення у даній справі від 27.06.2023 року, позивач була присутньою в судовому засіданні, проти позову заперечувала, про що нею також зазначено у позовній заяві у даній справі. Окрім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення її до суду з даним позовом послугувало те, що при розгляді справи № 759/7951/21 їй було відмовлено у прийняті даного позову як зустрічного, тому вона звернулась до суду. Також, судом встановлено, що подані позивачем у 2022 році звернення до обслуговуючої організації та органів поліції мали місце після пред`явлення до неї позову [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Однак, вказане не доводить обґрунтування того, що їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою, а звернення позивача до поліції та до обслуговуючої організації свідчать про виникнення конфліктних ситуацій між нею та [PERSON] , однак не підтверджує вчинення останнім перешкод у користуванні житлом. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] . Як вже зазначалось, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed