Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

Обґрунтування позову та стислий виклад позицій учасників справи. Позовна заява обґрунтована, тим що між Кредитною спілка «Центр фінансових\~послуг» та [PERSON] було укладено кредитний договір кредитної лінії № В19/0042/18/90/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а також укладено Додатковий договір про транш № 1 до Кредитного договору кредитної лінії, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 9723 грн. Водночас у п. 3 Додаткового договору № 1 сторони погодили графік платежів по кредиту та процентам. Позивач виконав умови кредитного договору та перерахував відповідачу [PERSON] кошти в сумі 5500 грн згідно заяви від 21 червня 2018 року на цільовий внесок в додатковий капітал. Також, 21 червня 2018 року від [PERSON] надійшла заява про повернення добровільного цільового внеску в додатковий капітал в сумі 5500,00 грн позивач повернув відповідачу добровільний цільовий внесок в додатковий капітал, а останній його отримав, що підтверджується видатковим касовим ордером № 16/19 від 21 червня 2018 року. Крім того, позивач перерахував кошти згідно заяви відповідача від 21 червня 2018 року в сумі 4223,00 грн на АТ «Райффайзен Банк Аваль». Отримавши кредитні кошти, відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за укладеним кредитним договором, а тому існує заборгованість в сумі 16354,72 грн, що складається з 7971,48 грн заборгованість по тілу кредиту станом на 21 грудня 2019 року; 6081,46 грн заборгованість по процентам за період з 30 грудня 2018 року по 21 грудня 2019 року; 1383,52 грн інфляційних втрат на прострочене тіло кредиту за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року; 520,88 грн три проценти річних від простроченої суми зобов`язання по кредиту за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року; 397,38 грн. три проценти річних від простроченої суми зобов`язання по процентам за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року. А тому, КС «Центр фінансових послуг» просить суд стягнути з [PERSON] зазначену заборгованість за кредитним договором та судовий збір у розмірі 2684,00 грн. Щодо правової позиції відповідача. Відповідач відзив на позов не подав. Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву сплив (навіть з урахуванням строку поштового обігу). Судом в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлявся запит, щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. З відповіді міського голови Маловисківської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України …> зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до частини 10 статті 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. …> За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до частини 9 статті 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу суду не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо предмету спору. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви ( клопотання) учасників справи. 15 вересня 2023 року представник позивача [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність представника спілки, підтримала позовні вимоги та не заперечила проти заочного розгляду справи. 26 жовтня 2023 року представник позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника спілки, підтримала позовні вимоги та не заперечила проти заочного розгляду справи. Рух справи. До Маловисківського районного суду Кіровоградської області 17 липня 2023 року надійшла вказана позовна заява. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 липня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Кратка Д.М. Судом в порядку частини 6 статті 187 ЦПК направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь зазначений запит надійшла 17 серпня 2023 року. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до положень частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, постановив розглянути справу заочно, згідно із статтями 223 та 280 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (частина 2 статті 247 ЦПК України). Встановлені судом фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 21 червня 2018 року між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] укладено кредитний договір кредитної лінії № В19/0042/18/90/95СЗ про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. 21 червня 2018 року між КС «Центр фінансових послуг» та [PERSON] укладено додатковий договір про транш № 1 до Кредитного договору кредитної лінії № В19/0042/18/90/95СЗ від 21 червня 2018 року, відповідно п. 1 якого, сторони погодили, що позивач надає відповідачу транш у розмірі 9723,00 грн., з врахуванням вказаного траншу сума залишку виданого відповідачу кредиту складає 9723,00 Водночас позивачем та відповідачем у п. 3 Додаткового договору №1 погоджено графік платежів по кредиту та процентам. 21 червня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про зарахування коштів за кредитним договором кредитної лінії № В19/0042/18/90/95СЗ від 21 червня 2018 року на цільовий внесок в додатковий капітал в сумі 5500,00 грн та заява про повернення цільового внеску в додатковий капітал в сумі 5500,00 грн. 21 червня 2018 року [PERSON] , відповідною заявою, доручив КС «Центр фінансових послуг» переказати кошти згідно Кредитного договору кредитної лінії В19/0042/18/90/95СЗ від 21 червня 2018 року в сумі 4223,00 гривень. Позивач виконав умови кредитного договору та надав відповідачу грошові кошти за кредитним договором в сумі 5500 грн та 4223,00 грн, а відповідач [PERSON] їх отримав, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 21 червня 2018 року та платіжними відомостями АТ «Райффайзен Банк». Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору кредитної лінії сторони погодили, що кредит надається Позичальнику у національній валюті України після підписання даного Договору готівкою в касі Кредитодавця або шляхом безготівкового перерахування коштів за дорученням Позичальника, або шляхом спрямування суми виданого кредиту на цільовий внесок Позичальника в додатковий капітал за його заявою. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок суми кредиту за фактичну кількість календарних днів користування кредитом з розрахунку базової змінюваної процентної ставки (п. 3.2, п. 3.3 Кредитного договору). Відповідно до п.п. 10 п. 2.4 Кредитного договору позичальник зобов`язаний сплачувати нараховані проценти і повертати передбачену графіком частину кредиту щомісяця не пізніше 25 числа, вказаного в Додатковому договорі про транш. Згідно з п 3.7 даного Договору прострочення сплати кредиту не зупиняє нарахування процентів. Відповідно до п. 5.1 Кредитного договору, договір набуває чинності з 21 серпня 2018 року і діє до 21 грудня 2019 року (18 місяців) але в будь-якому випадку зобов`язання за Договором діють до моменту повного фактичного їх виконання Позичальником. Позивач зазначає, що на даний час відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань за Кредитним договором кредитної лінії та додатковим Договором про транш. Станом на 23 лютого 2022 року заборгованість за кредитним договором кредитної лінії № В19/0042/18/90/95СЗ від 21 червня 2018 року згідно наданого позивачем розрахунку складається з 7971,48 грн заборгованість по тілу кредиту станом на 21 грудня 2019 року; 6081,46 грн заборгованість по процентам за період з 30 грудня 2018 року по 21 грудня 2019 року; 1383,52 грн інфляційних втрат на прострочене тіло кредиту за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року; 520,88 грн три проценти річних від простроченої суми зобов`язання по кредиту за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року; 397,38 грн. три проценти річних від простроченої суми зобов`язання по процентам за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2022 року. Мотиви суду. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому статтею 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини справи, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань цивільного судочинства суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення. Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зі змісту статті 1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог статті 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Окрім цього, у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини 4 статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною 1 статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною 1 статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19. 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 конкретизувала свої висновки, викладені в пункті 123 постанови ВС від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів та зазначила таке. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Приписи частини другої статті 625 та частини першої статті 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за статтею 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за статтею 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін). Відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти, використав їх, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на законі та договорах, а тому з [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором кредитної лінії В19/0042/18/90/95СЗ від 21 червня 2018 року в розмірі 7971,48 грн. Враховуючи, що Кредитний договір кредитної лінії кредитної лінії В19/0042/18/90/95СЗ від 21 червня 2018 року діяв до 21 грудня 2019 року, позовна вимога щодо стягнення заборгованості за несплаченими процентами за період з 30 грудня 2018 року по 21 грудня 2019 року в сумі 6081,46 (згідно розрахунку нарахування процентів) станом на 23 лютого 2023 року - підлягає задоволенню. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту та процентів, стягнути 1383,52 грн інфляційних втрат на прострочене тіло кредиту за період 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2019 року; 520,88 грн трьох процентів річних від простроченої суми зобов`язання по кредиту за період 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2019 року; 397,38 трьох процентів річних від простроченої суми зобов`язання по процентам за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2019 року. Отже, враховуючи те, що строк кредитування закінчився, як і право [PERSON] законно користуватися позиченими коштами, стягненню підлягають 3 % річних від простроченої суми зобов`язання по кредиту за період після прострочення грошового зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. З урахуванням викладеного, з відповідача слід стягнути 1383,52 грн інфляційних втрат на прострочене тіло кредиту за період 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2019 року; 520,88 грн трьох процентів річних від простроченої суми зобов`язання по кредиту за період 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2019 року; 397,38 трьох процентів річних від простроченої суми зобов`язання по процентам за період з 22 грудня 2019 року по 23 лютого 2019 року. Водночас, суд зазначає, що відповідач доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості суду не подав. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку кредитній спілці не повернуті, наявні правові підстави для їх стягнення з відповідача. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає судовий збір в розмірі 2684,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved