Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-12 00:00:00

у жовтні 2020 року [PERSON] через свого представника - адвоката Кушнір О.С. звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, отриманої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 263 814,24 грн., зі [PERSON] у відшкодування моральної шкоди - 100 000,00 грн. та витрати за послуги евакуатора у розмірі 1 200,00 грн. а також судовий збір у розмірі 1 000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 22 350,00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 16.12.2019 року о 20 год. 20 хв. в м. Києві на Столичному шосе з вини відповідача [PERSON] - водія автомобіля Toyota номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження належний йому автомобіль Renault номерний знак [NUMBER] . При цьому, вартість матеріального збитку, завданого йому внаслідок вказаного пошкодження автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] становить суму 292 730,33 грн., що підтверджується висновком щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу ТОВ «Клевер Експерт» від 23.12.2019 року за № 768/12-19. Вказав, що ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» йому було виплачено відповідне страхове відшкодування лише в сумі 28 916,09 грн., а відповідачами будь-які суми у відшкодування не були виплачені, а отже невідшкодованою залишилась сума вказаної матеріальної шкоди в розмірі 263 814,24 грн. Крім того, його витрати на транспортування автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] евакуатором після вказаної ДТП склали суму 1200,00 грн. Також, зазначив, що зазнав моральної шкоди, оскільки він зазнав моральних страждань, зокрема, внаслідок фізичного болю та страждань, завданих йому внаслідок вказаної ДТП, зазнав душевних страждань у зв`язку із «знищенням чи пошкодженням» майна. Також він поніс витрати на правову допомогу в розмірі 22 350,00 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.10.2020 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 39-40). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.12.2020 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання (а.с. 46-47). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.06.2022 року задоволено клопотання представника відповідачів - [PERSON] про витребування доказів, витребувано у ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (вул. Січових Стрільців, 40, м. Київ, 04053) належним чином завірені копії: розрахунку виплати страхового відшкодування по страховій справі №223058 за договором страхування (поліс) №АО667357 від 12.11.2019 TOYOTA Land Cruiser держ. № [NUMBER] , VIN [NUMBER] , виплаченого за платіжним дорученням №42033 від 30.03.2020 року на отримувача - [PERSON] ; звіту №223058 зі всіма додатками по встановленню розміру страхового відшкодування до страхового акту №UA2019121600084/102/01 (а.с. 92-93). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.10.2022 року підготовче провадження по справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 22.02.2023 року (а.с. 158). 22.02.2023 року у справі оголошено перерву до 12.06.2023 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідачів - [PERSON] про виклик та допит експерта ТОВ «Клевер Експерт» [PERSON] та ФОП [PERSON] (а.с. 163-166). 12.06.2023 року перерву по справі продовжено до 24.08.2023 року (а.с. 211-212). 24.08.2023 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 13.11.2023 року (а.с. 229). 24.10.2022 року до суду від представника відповідачів - [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких останні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачі у справі є неналежними, адже автомобіль Toyota номерний знак [NUMBER] на момент ДТП був забезпечений ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» згідно полісу № АО 6673357 від 12.11.2019 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 130 000,00 грн. (а.с. 150-153). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кушнір О.С. позовні вимоги підтримала з урахуванням поданої в порядку ст. 49 ЦПК України заяви про зменшення позовних вимог. Представник відповідача - адвокат Смєхнов В.А. в судовому засіданні проти позву заперечив, виходячи з обставин, викладених у поясненнях, й посилаючись на те, що вина його клієнта у ДТП дійсно є, але його цивільно-правова відповідальність була застрахована, а тому його клієнт має відповідати в рамках діючого законодавства України, й страхова компанія мала відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу внаслідок пошкодження його автомобіля, який є фізично знищеним, в рамках ліміту відповідальності. Щодо зміни предмету позову заперечував, оскільки позивачем було одночасно змінено й підставу, й предмет позову. Третя особа, буду в установленому порядку повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, явку представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, пояснення щодо позову не подала, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась на виконання ухвали суду від 15.06.2022 року надала витребувані документи (а.с. 95-146). Заслухавши представників сторін, котрі не заперечували проти розгляду справи, не підтримали клопотання про виклик та допит експерта, та вважали за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасника процесу та без виклику експерта, який не з`явився за викликом суду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] о 20 год. 20 хв. 16.12.2019 року, керуючи автомобілем Toyota номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] , в м. Києві на Столичному шосе, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався дистанції, врезультаті чого здійснив зіткнення з т.з. Chery номерний знак [NUMBER] , що стояв попереду, який в свою чергу від удару потрапив на зустрічну смугу та здійснив зіткнення з транспортним засобом Renault номерний знак [NUMBER] , що рухався назустріч, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Оскільки власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє, пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на час завдання шкоди та звернення до суду з цим позовом належав позивачу на праві володіння, перебував під час завдання шкоди під його керуванням, позивачем вчинено дії і щодо оцінки вартості завданого матеріального збитку, отже у позивача наявне право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у виді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 340,00 грн., також в дохід держави з нього стягнуто судовий збір у розмірі 4202,40 грн. (а.с. 11). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, в силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України наявність винних дій [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 16.12.2019 року, є доведеною, та не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2014 року. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно вказаного Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. ст. 3, 5 Закону). Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону). Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи (ст. 12 Закону). За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначене, відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Отже, володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності. До липня 2018 року при розгляді даної категорії справи суди керувалися правовим висновком Верховного Суду України, який давав потерпілому право вибору до кого пред`являти вимогу про відшкодування шкоди: до власника/володільця транспортного засобу чи до страховика. Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04.07.2018 року зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, розмежувавши інститути регресу та суброгації. В Постанові ВП ВС вказано: у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Якщо особа пред`являє позовні вимоги, які входять в обсяг та суму страхового відшкодування - належним відповідачем є страхова компанія. Отже, суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону). Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц. Як встановлено, на момент ДТП автомобіль був забезпечений ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» згідно полісу № АО 6673357 від 12.11.2019 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, 130 000,00 грн. Судом встановлено, що не заперечено сторонами та вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» ДТП, що мало місце 16.12.2019 року було визнано страховим випадком 30.03.2020 року було виплачено страхове відшкодування без ПДВ, за договором АО 6673357 від 12.11.2019 року в розмірі 28916,09 грн. (а.с. 21). Як вбачається з наданих ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» на виконання ухвали суду від 15.06.2022 року документів, страхове відшкодування було здійснено на підставі страхового акту № UA2019121600084/L02/01 від 27.03.2020 року, складеного на підставі розрахунку від 27.03.2020 року (а.с. 96-146). В основу проведено розрахунку страховою компанією було покладено звіт № 223058 про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 23.01.2020 року (дата оцінки: 16.12.2019 року), згідно якого відновлювальний ремонт автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] є недоцільним з економічної точки зору, вартість відновлювального ремонту складає 464 384,99 грн., ринкова вартість може складати 42 132,19 грн. Згідно розрахунку від 27.03.2020 року вартість транспортного засобу на момент страхового випадку 42 132,19 грн. (звіт № 223058/11-02-2020), вартість відновлювального ремонту 464 384,99 грн. (звіт № 223058), вартість залишків 13 216,10 грн. (аварійний сертифікат розрахунок визначення заподіяної шкоди № 62/01/20), додаткові витрати по справі, сплачені страхувальником - 1 200,00 грн., розмір збитку - 28 916,09 грн. (42 132,19 грн. - 13 216,10 грн. + 1 200,00 грн. -1 200,00 грн.), франшиза - 0,00 грн., розмір страхового відшкодування - 28 916,09 грн. (28 916,09 грн. - 0,00 грн.). Отже, за заявою позивача про виплату страхового відшкодування, страхова компанія за наслідками настання страхового випадку виплатила йому страхове відшкодування у розмірі 28 916,09 грн, як різницю між вартістю транспортного засобу до ДТП (42 132,19) та його вартістю після ДТП (13 216,10 грн), а також витрати на евакуацію транспортного засобу після ДТП в сумі 1200,00 грн. Із зазначеним розміром страхового відшкодування позивач погодився, розмір виплаченого йому страхового відшкодування не оспорював. При цьому, звертаючись до суду, позивач посилався на висновок щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу ТОВ «Клевер Експерт» від 23.12.2019 року за № 768/12- 19, згідно якого вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] становить 292 730,33 грн., що значно вище ринкової вартості автомобіля до ДТП, що становить 92 824,66 грн., вартість залишків не розраховувалась, а тому вартість матеріального збитку визначена, виходячи з ринкової вартості автомобіля, що становить 92 824,66 грн., і просив стягнути з відповідачів різницю між виплаченою страховою сумою та вартістю відновлювального ремонту автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] 292730,33 грн., що становить 263 814,24 грн. Крім того, також витрати на транспортування автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] евакуатором після вказаної ДТП в сумі1 200,00 грн. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро. Розмір страхового відшкодування залежить також від того, визнає власник транспортний засіб фізично знищеним чи ні. У разі визнання його таким власнику відшкодовується шкода у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам, пов`язаним з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи моторне транспортне страхове бюро. З матеріалів справи не вбачається, чи при зверненні до страхової компанії позивач визнав належний йому автомобіль фізично знищеним та чи згодний він був передати страховій компанії залишки транспортного засобу. Наданий ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» розрахунок розміру страхового відшкодування (з яким позивач погодився), свідчить про те, що він виконаний для випадку, коли потерпіла особа не визнає належний йому автомобіль фізично знищеним і не погоджується передати його залишки страховій компанії. З виплаченим страховою компанією розміром страхового відшкодування позивач погодився. Відтак згода чи незгода позивача передати залишки транспортного засобу винній у його пошкодженні особі, з огляду на те, що ліміт відповідальності страховика не перевищує розміру заподіяної потерпілій особі шкоди, не має правового значення, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах ліміту відповідальності страховика на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Зазначений правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 14-176 цс 18. Разом з тим, в судовому засіданні представник позивача визнала факт фізичного знищення належного її клієнту транспортного засобу у результаті ДТП, вказавши також, що автомобіль Renault номерний знак [NUMBER] перебуває у третьої особи. Щодо згоди передати залишки транспортного засобу винуватцю ДТП позиції не висловила. Однак, як встановлено, ліміт відповідальності ПрАТ «Страхова компанія ПЗУ Україна» відповідно до укладеного з договору (полісу № АО 6673357) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 12.11.2019 року за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн., згідно наданого позивачем висновку ринкова вартість ТЗ з урахуванням ПДВ складає 92 824,66 грн., тому і з урахуванням встановленого, підстави вважати, що ліміт відповідальності страховика перевищує розмір заподіяної позивачу майнової шкоди, відсутні. Враховуючи наведене суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди. Вимоги до [PERSON] також задоволенню не підлягають з огляду на те, що у відповідності до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія [PERSON] , який на відповідній правовій підставі керував автомобілем Toyota номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] , і доказів протилежного в ході розгляду справи не встановлено, то саме [PERSON] несе відповідальність за спричинену позивачу пошкодженням транспортного засобу шкоду. При цьому суд зауважує, що спір розглядався і межах заявленого позову в первісній редакції без прийняття до розгляду заяви про зменшення позовних вимог від 03.04.2023 року, в якій позивач вказав про те, що відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку ТОВ «Клевер Експерт», завданого йому внаслідок вказаного пошкодження автомобіля Renault номерний знак [NUMBER] , становить: ринкова вартість - 92 824,66 грн. відповідно до проведеного аналізу ринку становить 3 580,00 доларів США, курс НБУ: 1 долар США дорівнює 23,291 грн. на дату оцінки 23.12.2019 року; вартість відновлювального ремонту - 292 730,33 грн.; вартість матеріального збитку складає 92 824,66 грн., вартість відновлювального ремонту складає 292 730,33 грн, що перевищує його ринкову вартість 92824,66 грн. та є економічно недоцільним, а враховуючи, що станом на березень 2023 року курс НБУ: 1 долар США дорівнює 36,92 грн., то ринкова вартість, яка визначена проведеним аналізом ринку становить 3 580,00 доларів США, що в гривні становить - 132 173,00 грн. на сьогоднішній день, й при тому, що йому було виплачено відповідне страхове відшкодування лише в сумі 28 916,09 грн., а відповідачем будь-які суми у відшкодування не були виплачені, а отже невідшкодованою залишилась сума вказаної матеріальної шкоди в розмірі 103 257,09 грн., оскільки вказана заява позивача подана без додержання вимог ст. 49 ЦПК України, зокрема, позивачем одночасно змінено як предмет, так і підстави первісного позову, що в силу норм ЦПК України не допускається. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Під час визначення підстав для стягнення моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для ви рішення спору. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач обґрунтовує моральну шкоду тим, що він зазнав моральних страждань, зокрема, внаслідок фізичного болю та страждань, завданих йому внаслідок вказаної ДТП, зазнав душевних страждань у зв`язку із «знищенням чи пошкодженням» майна. Виходячи з положень ст. 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 638/8636/17-ц. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст. 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача. При цьому, в судовому засіданні представник позивача вказала, що [PERSON] пропонував купити аналогічний ТЗ та надав пропозиції різних ТЗ, однак, позивач відмовився. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають, як недоведені та необґрунтовані. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведеного, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed