Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

13.06.2023 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, безпідставно набутих в якості авансу. В позовній заяві вказував на те, що наприкінці серпня 2022 року він домовивися з відповідачкою про придбання земельної ділянки [ADDRESS]"за 4500 доларів США, на підтвердження дійсності своїх намірів вона вийшла з членів садівничого товариства, а він в вересні вступив замість неї як користувач земельної ділянки № [ADDRESS] у члени СТ. 14.01.2023 року він передав їй половину суми у 2000 доларів США , про що вона написала відповідну розписку та зобов`язалася при отриманні другої половини грошей укласти з ним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної ділянки. Проте коли він в присутності свідків наприкінці лютого 2023 року приніс їй другу половину коштів, відповідачка відмовилася укладати купівлю-продаж ділянки, мотивуючи тим, що після закінчення війни вона продасть дачу дорожче. При цьому відмовилась повертати суму авансу, оскільки вже витратила гроші. 16.06.2023 року судом відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач відзив до суду не надала. Інші пояснення, заяви та клопотання від учасників справи, які належним чином повідомлені про розгляд справи судом, не надходили. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив про задоволення позову. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена, в тому числі через оголошення на сайті Судова Влада. Судом ухвалено про заочний розгляд справи в порядку ст. 280-281 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено,що 14 січня 2023 року [PERSON] , отримала від [PERSON] суму у 2000 доларів США.За останньою випалатою суми зобов`язалася переформити документи на власність дачі на [PERSON] , оформив все через нотаріуса. Згіжно Державного Акту на право власності на земельну ділянку від 18.10.2011 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0559 га, розташованої на ділянці [ADDRESS] . Оригінал Державного Акта перебуває наразі у позивача. 28.09.2022 року [PERSON] вступив у члени СТ "[ADDRESS]" як володілець земельної ділянки № [ADDRESS] в цьому Товаристві, сплатив вступний внесок та оплатив попередню заборгованість . Як пояснила в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] , приблизно наприкінці лютого 2023 року [PERSON] разом з нею та донькою відповідачки [PERSON] , прийшли до відповідачки з сумою 2500 доларів США з метою розрахуватися остаточно за придбану земельну ділянку [ADDRESS] та оформити договір купівлі-продажу цієї ділянки у нотаріуса. при цьому [PERSON] , відмовилася оформлювати договрі, пояснивши це тим, що сподівається продати дачу після війни дорожче. На пропозицію повернути попередньо отриману суму коштів вона також відмовилася, мотивуючи тим, що гроші вже витратила. При цьому позивач вже за цей час навів лад на ділянці та садовому будинку, який постраждав від ракетного обстрілу, та навіть сплатив за відповідачку попередню заборгованість. Станом на час розгялду спрви відповідачка не повернула позивачеві кошти, а також не формила нотаріально договір купівлі-продажу. Відповідно до ст.509 Цивільного кодексуУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 Цивільного кодексуУкраїни передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, згідно статті 525 цього Кодексу зазначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 570ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Правила ст.571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Аванс у цивільному праві - це грошова сума або інша майнова цінність, яка передається однією стороною договору другій у рахунок майбутніх платежів. На відміну від завдатку, який при не виконанні договору стороною, що дала завдаток, нею втрачається, аванс у разі порушення умов договору повертається стороні, яка його видала. Як і завдаток, аванс служить доказом укладення договору, але, на відміну від завдатку, не є способом забезпечення виконання зобов`язання. Тому будь-яка попередня плата вважається авансом, якщо в договорі немає прямої вказівки на те, що ця плата є завдатком. При належному виконанні договірного зобов`язання аванс включається в загальний рахунок остаточної плати. Аванс, як і завдаток, є доказом, який посвідчує факт наявності зобов`язання, а також зараховується в рахунок майбутніх платежів, але не може бути визнаним одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Сторона, яка видала аванс, має право вимагати його повернення у всіх випадках невиконання договору. Частиною 1 статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У даному випадку суд встановив, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, але ні попередній ні основний договір сторони не уклали, а отримані за розпискою кошти в сумі 2000 доларів США (еквівалент у гривні за курсом НБУ становить 81 000 грн станом на час отримання авансу) є авансом, що зазначено в розписці від 14.01.2023 року. Верховний Суд України в постанові від 13.02.2013 року по справі №6-17цс12 надав такі роз`яснення «оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню.» У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 даної статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1 та 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього кодексу. Частиною 1 ст.202 ЦК установлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з чч.1, 2 ст.205 ЦК правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст.207 ЦК передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як вбачається зі змісту розписки від 14.01.2023 року, відповідачка отримала 2000 доларів США у рахунок укладання в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS]". Отже, зміст розписки свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних (договірних правовідносин), що виключає можливість застосування ст.1212 ЦК. При цьому в разі неукладення основного договору купівлі-продажу, задля чого складалася розписка, норми ЦК спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від ст.1212 ЦК. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 9 грудня 2020 року у справі №211/5994/17. Частиною 1 ст.546 ЦК визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст.570 ЦК завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке мало виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана [PERSON] грошова сума [PERSON] в еквіваленті 2000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Як викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 904/5726/19, активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми авансу в розмірі 81 000 грн. суд вважає законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн., понесені ним при поданні позову.

Outcome: approved