Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

20 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, шляхом стягнення суми спільного боргу подружжя в порядку зворотної вимоги. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він та відповідач 07.07.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 27.11.2019 року шлюб між ними був розірваний. 24.10.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Семащуком С.В. За умовами вказаного договору сторони визначили правовий статус двох автомобілів, придбаних у шлюбі, а також побутових речей загальною вартістю 60 000 доларів США. Проте, між позивачем та відповідачем не було врегульовано правовий режим спільних зобов`язань, що виникли на підставі договорів позики від 14.02.2019 року №Ф140219 на суму 8 000 доларів США, та договору позики від 04.03.2019 року № Ф-040319 на суму 17 000 доларів США, які за його твердженням були витрачені на сім`ю, а саме на придбання автомобіля, яким, внаслідок поділу, користується відповідач. Оскільки позивач здійснив погашення заборгованості за вказаними договорами, що підтверджується розпискою про повернення коштів від 21.12.2020 року, та за твердженням якого кошти були використані для придбання автомобіля, яким користується та перейшов у власність відповідача на підставі договору про поділ майна подружжя 24.10.2019 року, то половина вказаної суми за договором має бути стягнута з відповідача. 04.04.2023р. позивачем було подано до суду нову редакцію позовної заяви (уточнену), в якій крім зазначених вище вимог, просив суд визнати спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON] кошти за довогорами позики від 14.02.2019 та 04.03.2019, укладеними між [PERSON] та [PERSON] в розмірі 914 215,00 грн., що в еквіваленті складає 25 000,00 доларів США. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.04.2023 р. провадження у справі відкрито, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.38). 23.05.2023 року представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказує на те, що відповідач про вказані договори позики вона дізналась лише у зв`язку із поданням позову по цій справі, раніше їй про них не було відомо, коштів позивач за вказаними договорами позики в інтересах сім`ї ніколи не витрачав. Вказує на те, що у випадку укладення позивачем вказаних договорів позики, та отримання коштів за такими договорами, то це все відбувалось позивачем таємно від відповідача, та без її відома та згоди, а відповідно в супереч інтересам сім`ї, оскільки позивач приховав від відповідача факт укладення договорів, а використання коштів за вказаними договорами жодним чином не було пов`язано з сім`єю. Також, представник відповідача вказав на те, що причиною погіршення сімейних відносин, а в подальшому поділу майна та розірвання шлюбу стали дії [PERSON] з приводу реєстрації на батька позивача 17 грудня 2018 року права власності на будинок в [ADDRESS] , який будувався за спільні кошти подружжя, за відсутності на це згоди відповідача, як дружини. У зв`язку з цим, протягом 2018-2019 років між позивачем та відповідачем всі матеріально-грошові питання врегульовувались виключно на договірній основі, шляхом укладенням відповідних правочинів. На підтвердження цього представником відповідача було надано копії розписок про отримання позивачем коштів від 08.04.2019 року, від 01.09.2019 року, а також рішення Солом`янсього районого суду м.Києва 08.11.2021 року (справа №760/20379/20) про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за розпискою від 01.09.2019 року. Також, вказав на те, що до розірвання шлюбу, 24.10.2019 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1771, відповідно до п.1 якого [PERSON] та [PERSON] здійснили поділ всього належного їм майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Інше майно, та будь-які спільні зобов`язання перед третіми особами на момент укладення договору про поділ майна, були відсутні (а.с.94-103). Ухвалою суду від 23.05.2023 р. підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.82). 30.05.2023 року від представника позивача - адвоката Буритріна Я.Я. надійшла відповідь на відзив (а.с.121-124). В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, стягнути судові витрати. Представник відповідача позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, мотивуючи його безпідставність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.07.2017 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, про що Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області складено актовий запис №320 та видано відповідне свідоцтво (а.с.7). 27.11.2019 р. Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (актовий запис №417) (а.с.8). 24.10.2019 р. (до розірвання шлюбу) між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1771 (а.с.9-10). Відповідно до п.1 вказаного договору, за взаємною згодою позивач та відповідач здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Згідно із п. 2 договору поділу майна подружжя від 24.10.2019 року, за час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну власність набуте наступне майно: 2.1. Автомобіль марки AUDI, модель А6, тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний седан - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , набутий на ім`я [PERSON] (належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 8043 17.07.2019 року); 2.2. Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, тип транспортного засобу - загальний легковий універсал - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , набутий на ім`я [PERSON] (належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 8046 17.11.2017 року); 2.3. Інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 (один мільйон чотириста дев`яносто три тисячі чотириста) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення договору. Пунктом 4 договору передбачено, що за домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність [PERSON] переходить: автомобіль марки AUDI, модель А6, тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний седан - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , набутий на ім`я [PERSON] (належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 8043 17.07.2019 року); все інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 (один мільйон чотириста дев`яносто три тисячі чотириста) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення договору. Пунктом 5 договору передбачено, що за домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність [PERSON] переходить Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, тип транспортного засобу - загальний легковий універсал - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , набутий на ім`я [PERSON] (належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 8046 17.11.2017 року). Пунктом 6 договору встановлено, що у зв`язку із тим, що до [PERSON] переходить у власність все інше майно подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), що було набуте у спільну сумісну власність за весь період шлюбу, яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 (один мільйон чотириста дев`яносто три тисячі чотириста) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, [PERSON] зобов`язується компенсувати [PERSON] половину вартості вищезгаданого спільного майна, у строк до 23.10.2022 року, рівними частинами щомісяця в сумі 20 733,00 грн., що є еквівалентом 833 доларів США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору, не пізніше 15 числа місяця, що є наступним місяцем, за який нараховується грошова компенсація, на підставі даного договору. При цьому, з пунктів 7-8 договору було визначено, що при укладенні договору про поділ спільного майна подружжя, позивач та відповідачка підтвердили, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін, і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладався у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для позивача та відповідачки умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладався без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, позивач та відповідачка однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються таким договором, а також свідчили, що договором визначені всі істотні умови , про що свідчать їх підписи на договорі. При укладенні договору жодна зі сторін не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище. 20.06.2023 року Святошинським районним судом м.Києва було ухвалено рішення у справі за позовом позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним в частині поділу всього іншого майна подружжя (побутових речей та інше дрібне майно), яким у задоволенні позову було повністю відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року по даній справі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2023 року було залишено без змін (а.с.147-152). 14 лютого 2019 року між громадянином [PERSON] (позикодавцем) та між позивачем [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики за № Ф140219. Згідно п. 1 та п. 5 договору, позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 216741 гривень, що є еквівалентом 8000 доларів США за офіційним курсом НБУ, на строк до 14 серпня 2019 року, із зобов`язанням повернути суму позики в гривнях, що буде становити еквівалент 8000 доларів США за офіційним курсом НБУ, але не менше 216741 гривень, із зобов`язанням сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 48% річних (а.с.11). 04 березня 2019 року між громадянином [PERSON] (позикодавцем) та між позивачем [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики за № № Ф-040319. Згідно п. 1 та п. 5 договору, позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 456657 гривень, що є еквівалентом 17000 доларів США за офіційним курсом НБУ, на строк до 04 квітня 2019 року, із зобов`язанням повернути суму позики в гривнях, що буде становити еквівалент 8000 доларів США за офіційним курсом НБУ, але не менше 216741 гривень, із зобов`язанням сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 48% річних (а.с.12). В матеріалах справи міститься оригінал розписки наступного змісту: «Я, [PERSON] , подтверждаю, что получил от [PERSON] всю причитающуюся мне суму по всем без исключения договорам. Претензий не имею. 21.12.2020 (підпис)» (а.с.160). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналогічна правова позиція викладена Верховний Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із наданих позивачем договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 на суму 8 000 доларів США, та договору позики від 04.03.2019 року № Ф-040319 на суму на суму 17 000 доларів США, в них вбачається лише факт отримання в борг позивачем грошових коштів під відсоток на певний строк. Проте, у вказаних договорах відсутні буль-які умови або вказівки на те, що встановлюють або підтверджують цільове призначення отримання коштів що стосуються інтересів або потреб сім`ї. Твердження позивача про те, що кошти по вказаним договорами позики були витрачені позивачем саме на придбання автомобіля VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, загальний легковий універсал - В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який придбавався для особистого користування відповідача, не підтверджується належними та допустимими доказами. Також, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази отримання позивачем згоди від відповідача, як його дружини, на укладення вищевказаних договорів позики та отриманих у борг грошових коштів для задоволення потреб сім`ї. Згідно наданих позивачем банківських виписок за період з 15 по 31 травня 2019 року, з них лише вбачаються факти перерахування позивачем грошових коштів з належного йому рахунку, що не може достовірно свідчити про використання саме позичених позивачем коштів за договорами позики від 14.02.2019 року №Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319. У постанові Верховного суду від 30.01.2019 року № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), зроблені висновки про те, що суд погодився з правильністю висновків суду апеляційної інстанції, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстави для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. У постанові Верховного суду від 08.04.2020 року у справі № 361/7130/15-ц (провадження № 61-1843ск20) було зроблені наступні висновки: «Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу вкладеного договору, незалежно від найменування документа. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, отримані за спірним договором позики кошти було використано в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя в письмовій формі згоду на укладення договору позики». Подібні висновки зроблені також в постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №361/5840/19 (провадження №61-259ск21). У відповідності до ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, за таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики, та якими доказами це підтверджуються. Проте, в матеріалах справі відсутні будь-які докази того, що підтверджувють факт укладення позивачем вищевказаних договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319, саме в інтересах сім`ї чи для потреб сім`ї, а також доказів того, що відповідач знала або надавала згоду на укладення вказаних договорів позики. Щодо наданої позивачем оригіналу розписки від 21.12.2020 року, написаної громадянином [PERSON], вбачається лише факт відсутності будь-якої заборгованості по всім без виключення договорам. При цьому, з даної розписки не можливо достовірно встановити обставини, які стверджують по яким саме договорам, в яких розмірах та в які строки здійснювались повернення відповідних платежів. Тобто, можна лише припускати, що повернення певних сум по відповідним договорам, в тому числі і інших невідомих відповідачу договорів, могли здійснюватись як в період перебування позивача та відповідача в шлюбі, так і після його розірвання. Проте, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи питання про поділ спільного майна шляхом стягнення суми спільного боргу подружжя в порядку зворотної вимоги, суд також враховує той факт, що на підставі договору поділу майна подружжя від 24.10.2019 року, між позивачем та відповідачем вже фактично відбувся поділ набутого ними спільного майна за час перебування у зареєстрованому шлюбі, про що вказано в пункті 2 договору. При цьому, на момент укладення поділу майна подружжя, позивачу достеменно було відомо про наявність наданих ним договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319, оскільки вони укладались позивачем до розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя, та не обмежувало його права у випадку наявності підстав та згоди сторін вважати спільним зобов`язанням подружжя, ставити питання перед відповідачем про включення зобов`язань за такими договорами позики до загального об`єму спільного майна та зобов`язань при здійсненні його поділу. З огляду на викладене, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, розглянувши заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтовані та безпідставні, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed