Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (надалі - ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1068-7898 від 20.07.2022 року у розмірі 13972,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 20.07.2022 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», був укладений електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1068-7898, який разом із Правилами надання споживчих кредитів складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови та з яким позичальник був попередньо ознайомлений. У відповідності до норм ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування» цей договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію». На виконання вимог ст. 12 3У «Про електронну комерцію» позичальнику [PERSON] було надано наступний одноразовий ідентифікатор А896 для підписання кредитного договору № 1068-7898 від 20.07.2022 року. Відповідно до умов кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит у сумі 1400,00 грн. для задоволення особистих потреб, на строк - 300 днів, зі сплатою відсотків за зниженою відсотковою ставкою 2,50 % в день, стандартною відсотковою ставкою 3,00 % в день. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредит відповідно до умов договору, втім [PERSON] порушує взяті на себе договірні зобов`язання, внаслідок чого станом на 22.08.2023 року заборгованість за кредитним договором № 1068-7898 від 20.07.2022 року становить 13972,00 грн. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.09.2023 року відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони у справі повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] 10.10.2023 року отримала копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 16.10.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачки [PERSON] - адвокат Горщар С.В. зазначив, що позивачем не надано доказів укладення договору у вигляді електронного документа, не доведено, що при підписанні договору про відкриття кредитної лінії сторони погодили умови надання всіх послуг. Відтак, вважає, що позивачем не доведено факту укладення із відповідачкою договору № 1068-7898 від 20.07.2022 року на умовах, зазначених позивачем, оскільки не надано доказів щодо виникнення з відповідачкою зобов`язальних правовідносин, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитними коштами, строків їх повернення. Крім того, стверджує, що встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки у розмірі 2,5-3,0%, що в результаті в десять разів перевищує суму самого кредиту, є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». За таких обставин, представник відповідачки просить позов задовольнити частково, а саме в частині заборгованості за кредитом у сумі 1400,00 грн., у задоволенні іншої частини вимог - просить відмовити (а. с. 71-81). Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.07.2022 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та [PERSON] за допомогою веб-сайту (https://creditkasa.ua), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 1068-7898 (надалі - договір), який разом із Правилами надання споживчих кредитів складають єдиний договір, в якому визначаються всі його істотні умови надання кредиту, відповідно до умов якого позивач надає відповідачці на умовах, передбачених Договором, грошові кошти (кредит) у сумі 1400 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, для її особистих потреб, а відповідачка зобов`язується повернути кредит та сплатити нараховані позивачем проценти за користування кредитом. Цей договір підписаний відповідачкою [PERSON] електронним підписом (одноразовий ідентифікатор А896) (а. с. 14-24). Згідно з п. 3.1 договору, цей договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 4.8 договору, строк кредитування, тобто, строк на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення (виплати) кредиту 16.05.2023 року. Строк договору є рівним строку кредитування. В частині виконання зобов`язань договір діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає: 1 812 295 %. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання за договором, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. На підтвердження укладення договору з відповідачкою [PERSON] , а саме надання коштів за кредитним договором, позивач надав довідку про перерахування суми кредиту, згідно якої ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» перерахувало на картковий рахунок відповідачки грошові кошти (кредит) в сумі 1400,00 грн. за допомогою системи LiqPay (а. с. 39). Крім того, зарахування грошових коштів у сумі 1400,00 грн. на картковий рахунок відповідачки також підтверджується Витягом з реєстрів банків (а. с. 35-38). Відповідачка скористалась кредитними коштами, але належним чином не виконує зобов`язання за договором, внаслідок чого, згідно наданого ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» розрахунку, заборгованість [PERSON] за договором № 1068-7898 від 20.07.2022 року станом на 22.08.2023 року становить 13972,00 грн. і складається з: 1400,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 12572,00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими відсотками (а. с. 41-47). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, надані ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» докази, які досліджені судом, підтверджують факт укладення договору між сторонами у справі та порушення відповідачкою взятих на себе договірних зобов`язань. Натомість, твердження представника відповідачки про ненадання позивачем доказів укладення договору у вигляді електронного документа, недоведеність позивачем факту укладення із відповідачкою договору № 1068-7898 від 20.07.2022 року на умовах, зазначених позивачем, за відсутності доказів щодо виникнення з відповідачкою зобов`язальних правовідносин, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитними коштами, строків їх повернення, не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Так, зі змісту договору № 1068-7898 від 20.07.2022 року встановлено, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір відсотків, умови кредитування. Відповідачка [PERSON] погодилась на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А896. Договір укладений в електронному варіанті та з електронним підписом. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Такий висновок викладено Верховним судом у постанові від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19. Крім того, звернувшись до ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» із заявою на отримання кредиту та підписавши договір відповідачка засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відтак, доводи представника відповідачки про не укладення електронного кредитного договору не знайшли свого підтвердження. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що встановлений сторонами договору розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки у розмірі 2,5-3,0%, що в результаті в десять разів перевищує суму самого кредиту, є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». Так, частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина 1 статті 1050 ЦК України). За умовами укладеного сторонами договору № 1068-7898 від 20.07.2022 року, ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надало відповідачці грошові кошти у сумі 1400,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути грошові кошти у повному обсязі протягом 300 календарних днів до 16 травня 2023 року (пункт 4.8 договору). Згідно з п. 4.6 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту за наступною ставкою: стандартна процентна ставка - 3,00 %, пільгова процентна ставка - 2,50 %, знижена процентна ставка - 2,50 %. Тобто сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити відповідачка у межах строку кредитування за користування кредитними коштами. Отже, на переконання суду, вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки процентів за користування кредитними коштами у сумі 12572,00 грн. за період дії договору, є обґрунтованими. Водночас, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачкою не надано суду власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або доказів про погашення заборгованості та її відсутності. Доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості (в даному випадку - заборгованості за нарахованими процентами) є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку, оскільки спростування доказів позивача є процесуальним обов`язком саме відповідача (а не суду). Такий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 11.07.2018 року у справі № 753/7883/15. Зрештою, не заслуговують на увагу також доводи представника відповідачки, зокрема щодо несправедливого у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» розміру відсотків, оскільки до матеріалів справи не надано доказів оскарження відповідачкою вказаного договору, визнання його недійсним у зв`язку з наявністю у ньому дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду відповідачки, як споживача послуг фінансової установи та його укладення на вкрай невигідних для неї умовах. З огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, враховуючи, що відповідачка [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, кредитні кошти разом з відсотками своєчасно не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 13972,00 грн., розмір якої підтверджено наданим позивачем розрахунком та відповідачкою не спростовано, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2147,20 грн. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved