Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-23 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по орендній платі та комунальним послугам за договором оренди нерухомого майна. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 01 липня 2020 року між [PERSON] як фізичною особою-підприємцем та [PERSON] було укладено договір оренди нерухомого майна, що оформлено у письмовій формі. Орендодавцем за даним договором оренди є позивач, орендар - відповідач. Відповідно до п. 1.1. договору оренди нерухомого майна орендодавець передає орендареві в тимчасове платне користування на строк визначений у даному договорі, на умовах оренди, без права викупу нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення № 163, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м. Об`єкт оренди належить орендодавцеві на праві приватної власності. Відповідно до п. 1.3. договору оренди нерухомого майна приміщення передається орендарю з метою розміщення салону краси. Об`єкт оренди був переданий орендодавцем, а орендарем прийнятий за актом приймання-передачі із зазначенням його санітарного та технічного стану. Даний договір оренди нерухомого майна, який укладено між позивачем та відповідачем укладено строком на 24 місяці, що передбачено п. 3.2. даного договору, тобто, до 01 липня 2022 року. Відповідно до п. 4.1. договору оренди нерухомого майна плата за користування об`єктом оренди за місяць встановлюється сторонами в розмірі 15 750 грн. протягом першого року оренди. Надалі п. 4.2. договору визначено, що у зв`язку з проведенням ремонтно-опоряджувальних робіт та монтажем обладнання в об`єкті оренди, що фактично не дає змоги орендарю належним чином використовувати орендоване приміщення за його цільовим призначенням, тому орендодавець та орендар прийшли згоди встановити наступні пільгові умови: на період з 01 серпня 2020 року по 01 січня 2021 року включно, вартість орендної плати становить 7 850 грн. за кожен місяць оренди протягом зазначеного періоду. Відповідно до п. 4.3. договору оренди нерухомого майна після завершення умов, зазначених в п. 4.2. цього договору, орендна плата, вказана в п. 4.1, сплачується орендарем орендодавцю щомісячно в розмірі, встановленому цим договором. Порядок оплати орендної плати визначено п.п. 4.6., 4.7. даного договору, зокрема, плата за користування об`єктом оренди сплачується один раз на місяць у безготівковому порядку, шляхом перерахування суми згідно п. 4.1. на рахунок орендодавця, не пізніше 10 числа поточного місяця. Окремим п. 4.9. договору оренди нерухомого майна від 01 липня 2020 року передбачено, що оплату за комунальні та телекомунікаційні послуги, опалення, водопостачання та електричну енергію здійснює орендар відповідно до показників лічильників на підставі виставлених рахунків. Окрім того, абонентську плату за користування охоронною та пожежною сигналізацією орендар сплачує на умовах укладених ним договорів на обслуговування з відповідними організаціями. Відповідач не виконувала та не виконала умови договору оренди, зокрема всупереч п. п. 4.1, 4.6, 4.7, 4.9 даного договору, оскільки починаючи з березня 2022 року не сплачувала орендну плату у розмірі 15 750 грн. та рахунки по комунальним послугам. Позивач намагалася врегулювати спір в досудовому порядку шляхом переговорів. Позивач неодноразово зверталася електронним засобом зв`язку мережі вайбер до відповідача з проханням сплатити плату за користування об`єктом оренди та відповідні рахунки за теплопостачання та електричну енергію. Проте, позитивного вирішення даного спору між позивачем та відповідачем досягнути не вдалося. З початку відповідач обіцяв здійснити оплату заборгованості з часом, надалі відповідач ігнорував позивача та заблокував останнього. Не сплачуючи орендну плату та відповідні комунальні платежі відповідач продовжувала користуватися об`єктом оренди. 15 червня 2022 року позивач направила лист про розірвання договору оренди нерухомого майна від 01 липня 2020 року до відповідача електронною поштою. Позивач не отримала жодної відповіді на даний лист. Таким чином, у відповідача за договором оренди нерухомого майна від 01 липня 2020 року утворилася заборгованість перед позивачем. Дана заборгованість відповідача складається із заборгованості по орендній платі та заборгованості по комунальним послугам. Заборгованість складає: по орендній платі березень, квітень, травень, 14 днів червня 2022 року = (15 750 грн. 00 коп. * 3) + (15750 грн. 00 коп./30 днів *14 днів червня 2022 року) = 47 250 грн. 00 коп. +7 350 грн. 00 коп. = 54 600 грн. 00 коп. по комунальним послугам - 5 122, 26 грн. відповідно до Рахунку № 7456+12 601, 87 грн. відповідно до квитанції за травень 2022 року = 17 724,13 грн. Загальний розмір заборгованості становить 72 324, 13 грн. За таких обставин, позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість з оплати орендної плати, що виникла на підставі договору оренди нерухомого майна від 01 липня 2020 року, у розмірі 54\~600 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість по комунальним рахункам у розмірі 17 724 грн. 13 коп.; - стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] вартість демонтованих дверей з нежитлового приміщенні [ADDRESS] , у розмірі 7 179 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року відкрито провадження у справі без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березня 2023 року викликано сторони у судове засідання. 24\~травня 2023\~року на\~електронну адресу\~суду від\~представника відповідача\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якомувідповідач вказує на те, що позивачем не доведено у позовній заяві, а поданими ним доказами спростовується наявність у нього порушеного права. На виконання п. 4.4, 4.8 договору відповідачем було сплачено на користь позивача грошові кошти у загальній сумі 31\~500 грн. Відповідач зазначає, що відповідно до тексту рахунку № [NUMBER] , який поданий позивачем, заборгованість за комунальні послуги виникла щодо приміщення за адресою [ADDRESS] . Аналогічні відомості (але без "Д-12") щодо об`єкту обрахування вартості комунальних послуг містяться у квитанціях за травень, лютий, січень, квітень, березень 2022 року, тобто, зазначені докази підтверджують виникнення заборгованості за комунальні послуги щодо приміщення за адресою [ADDRESS] . Натомість, відповідно до п. 1.1. договору оренди предметом оренди за цим договором є нежитлове приміщення № 163, розташоване за адресою [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м. На думку відповідача, очевидним є те, що приміщення за адресою [ADDRESS] , не є тим самим приміщенням, що приміщення за адресою [ADDRESS] в силу відмінності їх адрес. Крім того, на переконання відповідача чек № 122 від 10 червня 2022 року як доказ не є достатнім для встановлення умовних збитків позивача, адже, він підтверджує виключно те, що невідомою особою 10 червня 2022 року у магазині « [INFO] » було придбано ряд товарів. Відповідач зазначає, що на підставі чека № 122 від 10 червня 2022 року неможливо встановити обставини справи. Як стверджує позивач, відповідачем, нібито, було демонтовано двері до орендованого приміщення, які встановлювались за кошти позивача, тобто, до укладення договору оренди у 2020 році. Натомість, навіть, якщо вважати, що такі обставини мали місце (що не підтверджується жодними доказами у справі), чек № 122 виданий лише 10 червня 2022 року та не може підтверджувати власність демонтованих дверей, які встановлювались позивачем за 2 роки до його виникнення. Відповідач вважає, що договір оренди припинив свою дію з 31 березня 2022 року. Укладаючи договір оренди, відповідач мала на меті ведення в орендованому приміщенні господарської діяльності організації салону краси. Проте, у зв`язку з вторгненням російської федерації на територію України відповідач була вимушена припинити свою господарську діяльність. Сторонами договору оренди було погоджено процедуру розірвання договору оренди, шляхом припинення користуванням орендованим приміщенням, а сам договір був припинений 31 березня 2022 року. Крім того, на переконання відповідача, договір оренди складався позивачем та до спірних правовідносин підлягає застосуванню принцип Contra proferentem. Принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, має нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №753/11000/14-ц від 18.04.2018). На переконання відповідача позивач нехтував своїм обов`язком зі складення Акта про дострокове звільнення приміщення, адже, очевидним с те, що він не зміг би здати в оренду це приміщення під час ведення бойових дій на території Київської області. Підтвердженням зазначеного є також форма, у якій позивач «розривав» договір оренди. Сам позивач стверджує, що договір оренди розірваний на підставі повідомлення, яке направлялось ним на електронну адресу відповідача. Відповідач стверджує, що порядок дострокового розірвання договору оренди встановлюється положеннями п. 2.5. та 12.3. договору оренди. Натомість, ці положення договору оренди не містить такого порядку розірвання як «направлення повідомлення на електронну адресу відповідача». Аналогічній порядок не встановлюється іншими положеннями договору оренди. Крім того, відповідно до п. 13.4. договору оренди будь-які повідомлення відповідно до умов цього договору повинні бути зроблені в письмовій формі і підписані стороною, яка надає такі повідомлення або її уповноваженим представником і надіслати поштою з повідомленням про вручення або кур`єром, за поштовою адрескою сторін. Отже, сторонами договору оренди не було погоджено такої процедури листування як листування електронною поштою та/або будь-якими месенджерами, що спростовує твердження позивача про вчинення дій з досудового врегулювання спору. На підставі викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без їх участі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 01 липня 2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець) укладено договір оренди нерухомого майна № 1. Відповідно до п. 1.1. договору оренди нерухомого майна орендодавець передає орендареві в тимчасове платне користування на строк, визначений у даному договорі, на умовах оренди, без права викупу нерухомого майна, а саме нежитлове приміщення № 163, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 39,7 кв.м. Відповідно до п. 1.3. договору оренди нерухомого майна приміщення передається орендарю з метою розміщення салону краси. Договір оренди нерухомого майна укладено строком на 24 місяці, що передбачено п. 3.2. даного договору, тобто, до 01 липня 2022 року. Відповідно до п. 4.1. договору оренди нерухомого майна плата за користування об`єктом оренди за місяць встановлюється сторонами в розмірі 15 750 грн. протягом першого року оренди. Пунктом 4.2. договору визначено, що у зв`язку з проведенням ремонтно-опоряджувальних робіт та монтажем обладнання в об`єкті оренди, що фактично не дає змоги орендарю належним чином використовувати орендоване приміщення за його цільовим призначенням, орендодавець та орендар прийшли згоди встановити наступні пільгові умови: на період з 01 серпня 2020 року по 01 січня 2021 року включно, вартість орендної плати становить 7 850 грн. за кожен місяць оренди протягом зазначеного періоду. Відповідно до п. 4.3. договору оренди нерухомого майна після завершення умов, зазначених в п. 4.2. цього договору, орендна плата, вказана в п. 4.1, сплачується орендарем орендодавцю щомісячно в розмірі, встановленому цим договором. Порядок оплати орендної плати визначено п.п. 4.6., 4.7. даного договору, зокрема, плата за користування об`єктом оренди сплачується один раз на місяць у безготівковому порядку, шляхом перерахування суми згідно п. 4.1. на рахунок орендодавця, не пізніше 10 числа поточного місяця. Пунктами 4.9, 4.10 договору оренди нерухомого майна від 01 липня 2020 року передбачено, що оплату за комунальні та телекомунікаційні послуги, опалення, водопостачання та електричну енергію здійснює орендар відповідно до показників лічильників на підставі виставлених рахунків. Абонентську плату за користування охоронною та пожежною сигналізацією орендар сплачує на умовах укладених ним договорів на обслуговування з відповідними організаціями. 01 липня 2020 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець) підписано акт прийому-передачі об`єкту оренди по договору № 1 від 01 лютого 2020 року. За змістом\~статті 526 ЦК України\~цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що у\~статті 629 ЦК України\~закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в\~главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 ст. 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). За приписами ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення на строк з 01 липня 2020 року по 01 липня 2022 року. Починаючи з 01 березня 2022 року відповідач не виконувала свої зобов`язання по орендній оплаті, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. У той же час, розмір заборгованості по орендній платі, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, за розрахунком суду, становить 38\~850,00 грн. Визначаючи такий розмір заборгованості, суд виходить з того, що після укладення договору оренди відповідач сплатила орендну плату за перший та останній місяці оренди, у розмірі 31\~500,00 грн., про що свідчить додана до відзиву на позовну заяву квитанція № 55 від 02 липня 2020 року. Отже сума заборгованості по орендній платі, розрахована позивачем за березень-червень, підлягає зменшенню на 15\~750,00 грн (на суму коштів, внесених відповідачем за останній місяць оренди). [PERSON] заперечує наявність між сторонами заборгованості, оскільки вважає, що договір оренди є припиненим з 01 березня 2022 року. Підставою припинення договору оренди відповідач зазначає припинення нею господарської діяльності у зв`язку з вторгненням російської федерації на територію України. А нежитлове приміщення було орендовано відповідачем саме для здійснення господарської діяльності розміщення салону краси. Відповідач вказує також на те, що, починаючи з 24 лютого 2022 року приміщення не використовувалося за призначенням. Враховуючи зазначене, відповідач фактично звільнила приміщення у зв`язку з форс-мажорними обставинами. Водночас, відповідач посилається також на п. 2.5. договору оренди та зазначає, що ним встановлено порядок дострокового припинення дії договору оренди з ініціативи орендаря, а саме: письмове повідомлення орендодавця за 1 місяць до такого звільнення; звільнення приміщення без повідомлення орендодавця. При цьому, пунктами 10.1, 10.2, 10.3, 10.4 договору оренди нежитлового приміщення сторони визначили наступні умови: Сторони погодилися, що у разі настання дії обставин непереборної сили, що не залежать від волі сторін (обставини «форс-мажор»), таких як воєнні дії, війни, ембарго, блокади, митні обмеження і інші дії органів державної влади та місцевого самоврядування, які унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов`язань, пожежі, повені і інші стихійні лиха або сезонні природні явища, сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань за договором на час дії обставин «форс-мажор». Строк виконання зобов`язань за цим Договором переноситься на час, протягом якого діяли обставини «форс-мажор». У випадку, коли дія обставин «форс-мажор» триває більше тридцяти днів, кожна із сторін має право в односторонньому порядку припинити виконання зобов`язань і дію договору і не несе відповідальності за таке припинення, за умови, що вона письмово повідомила про це іншу сторону не пізніше, ніж за 30 (тридцять) днів до припинення договору. Достатнім доказом дії обставин «форс-мажор» буде відповідний документ, виданий Торгово-промисловою палатою України. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну письмово повідомила [PERSON] про припинення договору оренди. А відтак позов в частині стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі, що виникла на підставі договору оренди нерухомого майна від 01 липня 2020 року в розмірі 38\~850,00 грн підлягає задоволенню. У той же час, обґрунтованими є доводи [PERSON] щодо безпідставності позовних вимог про стягнення заборгованості по комунальних послугах та вартості демонтованих дверей, виходячи з наступного. Так, за умовами договору оренди нерухомого майна орендодавець передала орендареві в тимчасове платне користування на строк, визначений у даному договорі, на умовах оренди, без права викупу нежитлове приміщення № 163, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Проте, на підтвердження наявності заборгованості за житлово-комунальні послуги [PERSON] надала квитанції на оплату таких послуг, які надавалися за адресою [ADDRESS] , та [ADDRESS] . Тобто, адреса орендованого нежитлового приміщення є відмінною від адреси, зазначеної у квитанціях на сплату комунальних платежів, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. На підтвердження вартості демонтованих дверей з нежитлового приміщення [ADDRESS] , позивачем надано квитанцію ТОВ «Епіцентр К» від 10 червня 2022 року на суму 5\~778 грн. 50 коп., яка на думку позивача підтверджує вартість демонтованих дверей. У позовній заяві [PERSON] просила стягнути 7\~179,00 грн., враховуючи вартість монтажних робіт. Однак, вказана квитанція не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить інформацію щодо предмету доказування у справі в цій частині. У квитанції зазначено лише перелік товарів, придбаних в ТОВ «Епіцентр К», при цьому, не вказано, що покупцем є саме позивач. Доказів, що підтверджують вартість монтажних робіт у сумі 1\~500 грн. також не надано суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 992 грн. 40 коп., оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (48,8 %), судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 484,29 грн. У позовній заяві [PERSON] просила стягнути на її користь з відповідача витрати на правничу допомогу, розмір яких на момент подачі позову складає 2\~200 грн. З матеріалів справи вбачається, що інтереси [PERSON] представляла [PERSON] на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1156324, що виданий на підставі договору про надання правової допомоги № 01122020/175 від 01 липня 2022 року. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як убачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача.

Outcome: partial