Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

[PERSON] , через представника адвоката Ігнатенка В.М., звернувся до Кам`янського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , де просить визнати житловий будинок, земельну ділянку площею 0,09 га та земельну ділянку площею 0,0222 га, спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за ним право власності на вказаного майна. Свої вимоги мотивує тим, що 08 липня 1997 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб, від якого сторони мають сина. Під час шлюбу 01 липня 2010 року між [PERSON] та відповідачкою укладено Договір довічного утримання. За умовами вказаного договору, [PERSON] набула у власність житловий будинок загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельні ділянки з кадастровими номерами 7121810100:01:003:1070 та 7121810100:01:003:1071, які знаходяться за цією ж адресою. Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначає, що позивачем [PERSON] окрім матеріальних затрат на виконання договору довічного утримання, виконувалися й інші зобов`язання відповідача за вказаним договором. Тому вважає, що майно вказане у договорі є спільною сумісною власністю подружжя та кожному з них належить по частині цього майна. Ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області від 27 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Витребувано докази, що зазначені у клопотанні сторони позивача. Позивач та його представник адвокат Ігнатенко В.М. у судове засідання не з`явилися, до суду надійшла заява з проханням слухати справу за їх відсутності та задовольнити позов з підстав вказаних у ньому. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом надсилання поштової кореспонденції та розміщенням оголошення про виклик особи на офіційному веб-сайті. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. 08 липня 1997 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що 08 липня 1997 року складено відповідний актовий запис №51 (а.с. 17). У шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 02 червня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено та шлюб між сторонами розірвано (а.с. 19-21). 01 липня 2010 року між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] складено договір довічного утримання (догляду) (а.с. 78-79). Згідно п.1 даного Договору Відчужувач [PERSON] передає у власність набувачу [PERSON] належний на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,1122 га. Земельна ділянка, площею 0.1122 га розташована за адресою [ADDRESS] , належить відчужувачу, [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власност на землю серія ЯИ № 764218, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010978500708, кадастровий номер 7121810100:01:003:1070, розмір земельної ділянки 0,0900 га, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, та Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯИ № 764157, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010978500667, кадастровий номер 7121810100:01:003:1071, розмір земельної ділянки 0,0222 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, виданих Кам?янською міською радою 15 грудня 2009 року, на підставі Рішення сесії Кам?янської міської ради від 19 листопада 2009 року № 45-54 - У. Відповідно до п.5 вищевказаного договору [PERSON] , зобов`язується довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечувати її продуктами харчування, одягом, доглядом, медичними препаратами, необхідною допомогою, і зберігати в безкоштовному довічному користуванні [PERSON] нерухоме майно, яке є предметом цього договору. П.5 Договору передбачено, що вартість щомісячного матеріального забезпечення встановлена сторонами в розмірі 300 гривень. Також у договорі вказано, що [PERSON] чоловік [PERSON] дає згоду на укладення дружиною договору довічного утримання з [PERSON] [PERSON] 01 липня 2010 року надано згоду своїй дружині [PERSON] на укладення на умовах на її розсуд договорів довічного утримання з [PERSON] , згідно яких вони будуть надавати догляд та матеріальну допомогу [PERSON] , за що у власність передається житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і приватизована земельна ділянка, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 80). У п.2 вказаної згоди зазначено, що [PERSON] при цьому свідчить, що: шлюбний договір між ними не посвідчувався; вищевказані правочини відповідають інтересам їхньої сім`ї, укладаються його дружиною на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню; йому відомо умови договорів довічного утримання, зміст та суть правочинів; по стану свого здоров`я може самостійно здійснювати та захищати свої права і виконувати обов`язки, не хворіє на захворювання, які можуть перешкоджати усвідомленню суті цієї заяви, а також підтвердив, що у нього відсутні обставини, що примушують його виконувати цей правочин. Згідно актового запису про смерть №129 від 19 червня 2018 року [PERSON] померла [INFO] у віці 91 років (а.с. 82). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Ресстру прав власності на нерухоме майно, Державного ресстру Іпотек, Єдиного росстру заборон відчуження об?сктів нерухомого майна щодо суб?єкта від 10 серпня 2023 року за №342400861, 20 січня 2011 року, на підставі договору довічного утримання від 01 липня 2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бойко Л.В. та зареєстрований в ресстрі за №1916, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на житловий будинок загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 43,6 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-24). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного ресстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб?єкта від 27 серпня 2023 року за №344291871 (а.с. 25) та №344291865 (а.с. 26), інформація щодо реєстрації права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами №7121810100:01:003:1070 та №7121810100:01:003:1071 в Державному реєстрі речових прав відсутня. Разом з тим, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 серпня 2023 року за №НВ-9926845112023, земельна ділянка площею 0.09 га, з кадастровим номером 7121810100:01:003:1070, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі цивільно-правового договору від 01 липня 2010 року за №1916, на праві власності належить відповідачкі [PERSON] (а.с. 27-30). Крім того, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 серпня 2023 року за №НВ-9926845172023, земельна ділянка площею 0.0222 га, з кадастровим номером 7121810100:01:003:1071, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі цивільно-правового договору від 01 липня 2010 року за №1916, виданого приватним нотаріусом Кам?янського РНО Бойко Л.В., на праві власності належить відповідачу [PERSON] (а.с. 32-35). Позивачем до матеріалів справи додано копію трудової книжки [NUMBER] на ім`я [PERSON] (а.с. 37-43). 23 серпня 2023 року строною позивача було складено пропозицію (в порядку ст.69 СК України) [PERSON] (а.с. 44-45). На виконання ухвали суду Головним управлінням ДПС у Черкаській області надано відомості про джерела та суми отриманих [PERSON] та [PERSON] доходів за період з 01 липня 2010 року по 2019 рік (а.с. 84-91). Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частину четверту статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). За змістом статті 744 ЦК договір довічного утримання - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 754 ЦК України). Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 ЦК України). Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України). Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. Отже, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача. У постанові Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24 травня 2017 року викладено правову позицію про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню, передусім, норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема за частиною третьою статті 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). Стороною відповідача не надано та в судовому засіданні не здобуто доказів того, що позивач [PERSON] , не виконував умов договору довічного утримання не приймав участь в утриманні відчужувача [PERSON] . Натомість, в судовому засіданні встановлено, що договір довічного утримання укладений був саме в інтересах сім`ї сторін по справі. Крім того, встановлено, що позивач працював, заробляв грошові кошти, які направлялись на задоволення побутових потреб, проведення поточного та капітального ремонтів спірного майна, в тому числі, утримання відчужувача та її поховання. Таким чином, доведеним також є той факт, що позивач, який не був визначений в договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що майно, яке є об`єктом поділу набуло статусу спільного сумісного майна подружжя, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на частку спірного майна, припинивши на вказане нерухоме майно право спільної сумісної власності. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, враховуючи, що позивач в своїх позовних вимогах просить судові витрати залишити за ним, то суд, за таких обставин, вважає за можливе не стягувати понесені позивачем судові витрати з відповідача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved