Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-13 00:00:00

24 березня 2023 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05.07.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 656), в якому у сторін народилися малолітні сини : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мотивуючи це погіршенням відносин між подружжям, різних поглядів на сімейне життя, виховання дітей, непорозумінням між ними, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, наслідком чого стало систематичне застосуванням до неї насильства з боку відповідача, образливі висловлювання і виявлення явної неповаги до неї, а також стверджуючи, що відповідач (батько дітей) має стабільний постійний дохід, не маючи інших утриманців, а тому може сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) на утримання 2-х малолітніх дітей до їх повноліття, враховуючи, що дітям потрібні нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки та багато інших речей, чим вона самостійно в повній мірі не може їх забезпечити, вказуючи при цьому, що малолітні діти проживають разом з нею окремо від відповідача, та повністю знаходяться на її утриманні. В порядку ст. 111 СК України, ст.ст. 191,201,203 ЦПК України, ухвалою суду від 09.05.2023 р., за заявою відповідача, сторонам був наданий строк на примирення до 03.07.2023 р., однак сторони не примирились та позивачка наполягала на розірвання шлюбу у своїй письмовій заяві на адресу суду від 03.07.2023 р. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмові заяви, в яких повністю підтримала свої позовні вимоги, та проханням про слухання справи за її відсутності, вказуючи, що строк на примирення подружжя не приніс бажаних результатів з огляду на те, що наступного дня після ухвали суду, 10.05.2023 р., відповідач [PERSON] звернувся до Київського райсуду м. Одеси з заявою про видачу судового наказу про стягнення з неї, як з боржниці на свою користь аліментів на утримання двох малолітніх дітей, які проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні, а відповідач, в свою чергу не надає дітям жодної фінансової допомоги, не цікавиться станом здоров?я дітей, не відвідує їх та не займається їхнім вихованням, а тому саме вона має право на звернення до суду з заявою про стягнення аліментів на дітей. Вказані дії відповідача суперечать діючому сімейному законодавству України та мають на меті уникнення відповідачем його обов?язку зі сплати аліментів на утримання двох малолітніх дітей, у зв?язку з чим, заява відповідача на надання їм строку на примирення була спрямована на затягування розгляду справи, а також вказуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги своїм дітям починаючи з 21.03.2023 р. по сьогоднішній день (а.с. 29-32,79). Представниця відповідача адвокат Шалько О.А. в жодні судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надіславши до суду письмову заяву, в якій в черговий раз просила суд, відкласти розгляд справи у зв?язку з зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с. 52-54,73-74). Відповідач в судове засідання не з?явився, в останній раз повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи на 06.09.2023 р. о 09:00 год., причини неявки не повідомив. Від його представниці за ордером [PERSON] 20.10.2023\~р.\~надійшло клопотання\~про зупинення\~провадження на\~підставі п.\~2\~ч.\~1\~ст.\~251\~ЦПК України\~з підстав\~проходження відповідачем\~військової служби\~за призивом\~під час\~мобілізації на\~особливий період\~ [INFO] \~з 19.08.2023\~року,\~що підтверджується\~витягом з\~наказу від\~19.08.2023\~року (а.с.\~45,60-62). Ухвалою суду від 14.11.2023 р. в задоволенні вказаного клопотання відмовлено (а.с. 81-83). Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 24 СК України передбачено шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу, якою передбачено позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 112 ч. 2 СК України, суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтями 160,161 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов?язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 ЄКПЛ зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00, п. 23 ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Суд встановив, що офіційно, між сторонам шлюб був зареєстрований 05.07.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції (актовий запис № 656), що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 05.07.2012 р., в якому у подружжя народилися малолітні сини : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 01.11.2012 р. та серії [NUMBER] від 14.12.2019 р. відповідно, в яких батьком дітей записаний відповідач (а.с. 4,12,13). З матеріалів позову вбачається, що між подружжям, спільне життя не склалося з підстав погіршенням відносин між ними, різних поглядів на сімейне життя, виховання дітей, непорозумінням між ними, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, наслідком чого стало систематичне застосуванням до позивачки насильства з боку відповідача, образливі висловлювання і виявлення явної неповаги до неї, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 5328 від 23.03.2023 р. з інформацією про нанесення позивачці відповідачем тілесних ушкоджень, внаслідок яких вона отримала СГМ. СД-Ташогло (а.с. 14-16). Після подачі позивачкою заяви № 5328 до ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області про протиправні дії відповідача щодо неї 23.03.2023 р., вже наступного дня 24.03.2023 р. вона подала до суду позов про розірвання шлюбу на стягнення аліментів на дітей, що підтверджується вхідним штампом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Овідіопольського райсуду Одеської області від 24.03.2023 р. (а.с. 17). Також, позивачка у позові стверджує, що відповідач (батько дітей) має стабільний постійний дохід, не маючи інших утриманців, а тому може сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) на утримання 2-х малолітніх дітей до їх повноліття, враховуючи, що дітям потрібні нормальне повноцінне харчування, одяг, ліки та багато інших речей, чим вона самостійно в повній мірі не може їх забезпечити, вказуючи при цьому, що малолітні діти проживають разом з нею окремо від відповідача, та повністю знаходяться на її утриманні, а вона самостійно не може забезпечити малолітніх синів у зв`язку з тяжким матеріальним становищем. Суд звертає увагу на факт умисного ухилення відповідачем від сплати будь-якої матеріальної допомоги своїм дітям, що документально підтверджується ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 30.08.2023 р., якою був визнаний таким, що не підлягає виконанню судовий наказ від 29.05.2023 р. у справі № 947/14465/23 виданий суддею Київського райсуду м. Одеси Петренком В.С. за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржниці, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що місячно, починаючи з 10.05.2023 р. і до досягнення найстаршим сином [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] з подальшим стягненням аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку боржниці, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення молодшим сином [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] (а.с. 30-31,43,67-68). Суд зауважує, що після надання сторонам строку на примирення за клопотанням відповідача ухвалою суду від 09.05.2023 р. строком на два місяці, на протязі якого подружжя не примирилось, що вбачається з письмових пояснень позивачки, через 20 днів, а саме 29.05.2023 р. відповідач отримав вищевказаний судовий наказ про стягнення на свою користь з [PERSON] аліментів на утримання малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржниці, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що місячно, починаючи з 10.05.2023 р. і до досягнення найстаршим сином [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] з подальшим стягненням аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку боржниці, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення молодшим сином [PERSON] , [INFO] повноліття, тобто до [INFO] , в якому вказані хибні обставини, вказані відповідачем у заяві про видачу судового наказу стосовно того, що обидва малолітніх сина проживають разом з ним. Вищевказані обставини справи свідчать про умисне ухилення від сплати аліментів відповідачем на користь позивачки, що вбачається з його умисних дій, направлених на позбавлення позивачки будь-якої матеріальної допомоги від нього на утримання спільних малолітніх дітей, що було штучно використано відповідачем, після задоволення судом його клопотання про надання подружжю строку на примирення терміном 2 місяці, чим скористався відповідач на свою користь, подавши вищевказану заяву про стягнення аліментів з позивачки на свою користь. На думку суду, вказані вище дії відповідача є хибною спробою протиправного і умисного позбавленням позивачки жодної матеріальної допомоги у виді аліментів на утримання спільних малолітніх дітей, що не принесло Батігову бажаного результату через визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню згідно ухвали Київського райсуду м. Одеси від 30.08.2023 р. (а.с. 67-68). При таких обставинах, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, а збереження сім?ї в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин буде прямо суперечити інтересам позивачки, малолітніх дітей та моральним засадам суспільства, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, як і підлягає задоволенню, в порядку ст.ст. 160,161,182,183 СК України позов в частині стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання двох малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліментів у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дати звернення з позовом до суду 24.03.2023 р. і до досягнення кожною дитиною повноліття зі стягненням з відповідача в порядку ст. 141 ЦПК України на користь позивачки судового збору 1073,60 грн. за вимоги про розірвання шлюбу, як підтверджених документально та в дохід держави судового збору 1073,60 грн. за розгляд судом позовних вимог про стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена в порядку ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 1).

Outcome: approved