Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~До Київського районного суду м.Харкова за підсудністю з Ковпаківського районного суду м.Сум надійшла вказана цивільна справа, в якій позивач просив суд: \~визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 7089/20/013942 від 29.02.2020, укладений між ТОВ «Автоконсалтинг Україна» та [PERSON] ( [ADDRESS] ); визнати недійсним договір застави транспортного засобу серія та номер 635 від 02.03.2020, з об`єктом: автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] ; зняти обтяження з транспортного засобу автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] , що зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 02.03.2020 за №27543565 приватним нотаріусом Онищенко С.В., тип обтяження: заставва рухомого майна, підстава обтяження: договір застави транспортного засобу, серія та номер:635, виданий 02.03.2020, видавник: ПН ХМНО Оніщенко С.В., обтяжувач: [PERSON] , стягнути з відповідачів судові витрати. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Позов мотивовано тим, що з 4 січня 2019 року позивач [PERSON] є власником автомобілю TOYOTA Camry 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 21 січня 2020 року за договором оренди (найму) вказаний автомобіль передано в користування фізичній особі підприємцю (далі- ФОП) [PERSON] 28 лютого 2020 року за договором прокату автомобіля № 365 транспортний засіб надано [PERSON] в оренду строком на 7 діб. В подальшому, з використанням підробленої довіреності на ім`я [PERSON] , автомобіль був проданий [PERSON] за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7089/20/013942 від 29 лютого 2020 року. Ці обставини були встановлені вироком Київського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2020 року, яким [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України. Вказаним вироком було встановлено, що довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] виконана на нотаріальному бланку НОК 756418 та нібито посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Браженко І.І. 12.02.2020 на підставі якої було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7089/20/013942 від 29.02.2020 є підробленою; [PERSON] , видаючи себе за власника автомобіля 02.03.2020 отримав від покупців [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 6700 дол. США, після чого оформив у нотаріуса [PERSON] , довіреність на автомобіль з правом переоформлення, розпорядження. 03.03.2020 отримав ще 2000 дол. США та віддав ключі зі свідоцтвом про реєстрацію покупцям. Окрім того, 02.03.2020 [PERSON] було укладено договір застави транспортного засобу серія та номер 635 від 02.03.2020, з об`єктом: автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] . Посилався на те, що він позбавлений права повноцінно користуватись та розпоряджатись автомобілем, у зв`язку з вчиненням незаконних дій відносно нього. Крім того, оспорюваний правочин щодо вчинення договору купівлі продажу транспортного засобу 7089/20/013942 від 29.02.2020 вчинено особою, яка не є представником власника транспортного засобу, на підставі підробленої довіреності, що є окремою підставою для визнання договору недійсним. Оскільки відповідач [PERSON] не є та не був власником майна, яке є предметом договору застави транспортного засобу, то він не мав права укладати зазначений договір, транспортний засіб не міг бути переданий у заставу, оскільки не був власністю заставодавця. Враховуючи недійсність договору застави транспортного засобу, 635, виданий 02.03.2020, видавник: ПН ХМНО Оніщенко С.В., , об`єкт: автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] підлягає зняттю обтяження з транспортного засобу. Враховуючи викладене, звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 серпня 2021 року справу № 592/7458/21 передано до Київського районного суду м. Харкова. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2021 року матеріали справи передано за підсудністю до Червонозаводського районного суду м. Харкова. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 року "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" справу було передано до Ленінського районного суду м. Полтави. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2022 року справу № 592/7458/21 повернуто до Київського районного суду м. Харкова. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2023 року матеріали вказаної справи передано за підсудністю до Червонозаводського районного суду м. Харкова. Постановою Харківського апеляційного суду від 14.04.2023 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2023 року скасовано, справу направлено до Київського районного суду міста Харкова для продовження розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.04.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2023 витребувано у позивача оригінал договору застави транспортного засобу TOYOTA CAMRY д.н.з. [NUMBER] , від 02.03.2020, або належним чином засвідчену його копію. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Вовк С.П. надав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі до судового засідання жодного разу не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі, відзиву, заяв, заперечень до суду подано не було. \~ \~ \~ \~Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень\~ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі належним чином повідомлялись про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідачів та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України\~постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст.\~280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 4 січня 2019 року [PERSON] придбав у власність автомобіль TOYOTA Camry 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . 21 січня 2020 року за договором оренди (найму) №21/01/20 вказаний автомобіль передано в користування фізичній особі підприємцю (далі- ФОП) [PERSON] 28 лютого 2020 року за договором прокату автомобіля № 365 транспортний засіб надано [PERSON] в оренду строком на 7 діб. Як зазначає позивач, в подальшому, з використанням підробленої довіреності на ім`я [PERSON] , автомобіль був проданий [PERSON] за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7089/20/013942 від 29 лютого 2020 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 17.11.2023 вбачається, що накладено обтяження транспортного засобу автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] , що зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 02.03.2020 за №27543565 приватним нотаріусом Онищенко С.В., тип обтяження: заставва рухомого майна, підстава обтяження: договір застави транспортного засобу, серія та номер:635, виданий 02.03.2020, видавник: ПН ХМНО Оніщенко С.В., обтяжувач: [PERSON] . Вироком Київського районного суду м.Харкова від 26.10.2020 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна. В силу ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, встановлено випробувальний строк 3 (три) роки. В силу ст. 76 КК України покладено на [PERSON] обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Речові докази: автомобіль марки «Toyota Camry», 2015 р.в., номер кузову [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] - повернуто власнику [PERSON] , арешт, накладений на даний автомобіль згідно ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.03.2020р. скасовано; свідоцтво про реєстрацію ТС серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] вирішено зберігати в матеріалах справи. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судові витрати в сумі 9152 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят дві) гривні 72 коп. Вказаний вирок суду набрав законної сили 26.11.2020. Зі змісту зазначеного вироку суду вбачається, що було встановлено наступні юридичні факти: довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] виконана на нотаріальному бланку НОК 756418 та нібито посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Браженко І.І. 12.02.2020 на підставі якої було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7089/20/013942 від 29.02.2020 є підробленою; [PERSON] , видаючи себе за власника автомобіля 02.03.2020 отримав від покупців [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 6700 дол. США, після чого оформив у нотаріуса Онищенко С.В, довіреність на автомобіль з правом переоформлення, розпорядження. 03.03.2020 отримав ще 2000 дол. США та віддав ключі зі свідоцтвом про реєстрацію покупцям. У відповідності до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно до положень ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (чи бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 14.09.2023, стороною позивача надано заяву ,в якій зазначено ,що позивач не може надати договір застави транспортного засобу від 02.03.2020, оскільки такий договір в нього відсутній. Згідно з частиною першою\~статті 202 Цивільного кодексу України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положенням статей\~317,\~319,\~321,\~391 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа,яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою Ї третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша\~статті 216 ЦК України). Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини. Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (подібний висновок щодо двостороннього правочину викладно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20). Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1\~статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У зв`язку з цим межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом. Згідно зі\~статтею 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина 3\~статті 626 ЦК України). Згідно з частиною 1\~статті 627 ЦК України\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1\~статті 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір купівлі-продажу\~це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень\~ЦК України\~з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), зазначено, що згідно із частинами 2 та 3\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин ,з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення(укладення),і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачами, що [PERSON] згідно договору купівлі продажу 5946/2019/1823227 від 13.12.2019 є належним власником автомобілю TOYOTA Camry 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , оскільки придбав його відповідно до договору купівлі-продажу, оплатив його вартість та зареєстрував за собою право власності на нього в уповноважених органах МВС України. Договір купівлі-продажу транспортних засобів, на підставі якого позивач набув право власності на спірний автомобіль не визнано судом недійсним, а тому такий договір є чинним та таким, що породжує відповідні правові наслідки. До матеріалів справи долучений вирок Київського районного суду м.Харкова від 26.10.2020, який набрав законної сили та яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна. В силу ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, встановлено випробувальний строк 3 (три) роки. Зазначений вирок також підтверджує, що спірний автомобіль належить на праві власності позивачу. Суд погоджується з позицією сторони позивача, вважає підтвердженим матеріалами справи, що договір купівлі-продажу транспортного засобу 7089/20/013942 від 29.02.2020, укладений між ТОВ «Автоконсалтинг Україна» та [PERSON] вчинений особою, яка не була представником власника транспортного засобу, вчинений на підставі підробленої довіреності. Вказана позиція щодо недійсності договору, підпис в якому здійснено іншою особою, ніж стороною договору (встановлення факту відсутності волевиявлення особи на укладення договору), знаходила своє неодноразове відтворення в подібних висновках Верховного Суду (наприклад, постанови від 11.06.2020 у справі № 141/875/17-ц, від 19.05.2020 у справі № 624/600/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 201/13235/15-ц, від 11.06.2018 у справі № 916/613/17 та ін.). Разом з тим правові наслідки недійсності правочину, в тому числі з підстав установлення факту відсутності волевиявлення особи на його укладення, чітко унормовані ст. 216 ЦК України, відповідно до абз. 2 ч. 1 якої, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину тощо. При цьому суди, дійшовши висновку про доведеність позовних вимог у частині недійсності договору (внаслідок його підписання невстановленою особою), також задовольняли позовні вимоги, пов`язані з його недійсністю, як наприклад, зобов`язання повернути майно власнику (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 479/1049/16-ц). З урахуванням наведеного, з огляду на те, що договір відчуження спірного автомобіля від 29.02.2020 року відбувся з порушення приписів\~ст. 203 ЦК України. Доказів на спростування вказаного, відповідачами по справі протягом розгляду справи надано не було. Щодо визнання недійсним договору застави від 02.02.2020 суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про заставу»,\~статті 572 ЦК України\~застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до статті 573 ЦК України\~заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст. 576 ЦК України - предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Згідно з частиною третьою та четвертою статті 577\~ЦК України застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Статтею 234ЦК\~України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215\~цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. У постанові від 10 липня 2019 року у справі № 351/95/17 (провадження №61-26667св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша, друга\~статті 234 ЦК України). Відповідач у справі [PERSON] не є та не був власником майна, яке є предметом договору застави транспортного засобу, а тому він не мав права укладати зазначений договір, транспортний засіб TOYOTA Camry 2015 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , не міг бути переданий у заставу, оскільки не був власністю заставодавця. Враховуючи викладене, договір застави транспортного засобу серія та номер 635 від 02.03.2020, з об`єктом: автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] є недійсним. Доказів на спростування позиції позивача відповідачами надано не було. Суд зазначає, що враховуючи, що договір застави транспортного засобу серія та номер 635 від 02.03.2020, з об`єктом: автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] судом визнаний недійсним, а тому підлягає зняттю обтяження транспортного засобу автомобіль легковий марки TOYOTA модель CAMRY номер 4T4BF1FKXGR537937, д.н.з. [NUMBER] , що зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 02.03.2020 за №27543565 приватним нотаріусом Онищенко С.В., тип обтяження: заставва рухомого майна, підстава обтяження: договір застави транспортного засобу, серія та номер:635, виданий 02.03.2020, видавник: ПН ХМНО Оніщенко С.В., обтяжувач: [PERSON] . Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved