Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-19 00:00:00

позивач [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28.11.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. З моменту розлучення відповідач не приймає участі в утриманні та вихованні дитини, не спілкується з нею, позивач самостійно несе всі витрати на дитину. Для розширення світогляду дитини, покращення духовного та інтелектуального розвитку як особистості позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитині в Республіці Польща та інших країнах Шенгенської угоди. Відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини із нею за кордон, у зв`язку з чим отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд дочки за кордон є неможливим. Позиція батька шкодить інтересам дочки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості. Вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. В судове засідання позивач не з`явилася, подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала із аналогічних викладених у позовній заяві підстав. Просить такий зодоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи представлені докази, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, клопотанням до суду просить розглядати справу у його відсутності, не заперечує проти задоволення позову та ухвалити рішення із забезпеченням найкращих інтересів дитини. Беручи до уваги, зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника третьої особи. Оглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 28.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина проживає разом з матір`ю, позивачем по справі. Згідно з п. 2 ст. 150 СК України на батьків покладено обов`язок піклуватися про здоров`я дитини та забезпечувати її всебічний розвиток. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто йдеться про разову поїздку. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За цих обставин, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Судом береться до уваги те, що встановленим є неодноразові звернення до відповідача з проханнями про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Однак, відповідач такої згоди не дав. На думку суду, лише наявність неприязних відносин з позивачем, як колишньою дружиною, є підставою для відмови у наданні згоди на тимчасові виїзди дитини за кордон. Інших вагомих доказів відмови відповідач суду не представив і такі не здобуто при розгляді справи по суті. Разом із тим, суд виходить із презумпції правомірної поведінки особи і, ухвалюючи рішення в справі, не може ґрунтуватися на припущеннях вчинення протиправних дій позивачем у майбутньому. Тим більше, що жодних фактичних даних в підтвердження намірів позивача змінити місце проживання дитини суду не надано. Позивач зазначила в позовній заяві, що вона жодним чином не має наміру виїжджати з дитиною на постійне місце проживання за кордон, усвідомлює тимчасовий характер дозволу на виїзд дочки за кордон. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги, що у відповідності до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04.07.2018 у справі №712/10623/17. На переконання суду, позивачем не обґрунтовано необхідності надання малолітній [PERSON] , [INFO] , дозволу на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польщі та інших країн Шенгенської угоди (країни Євросоюзу), без згоди та супроводу батька [PERSON] з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі мами не встановлено, приймаючи до уваги, що цілі виїзду за кордон відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини, а її батько не надає згоди на виїзд дитини за кордон, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню та малолітній [PERSON] , [INFO] , слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Республіки Польщата інших країн Шенгенської угоди (країн Євросоюзу), без згоди та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] з дня набрання рішенням суду законної сили і до 01.12. 2026 року, з обов`язковим поверненням дитини до постійного місця проживання в Україні по закінченню цього строку. При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 1073, 60 гривень.

Outcome: partial