Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, треті особи: Національний університет біоресурсів і природокористування України (третя особа-1), Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція» (третя особа-2), Чабанівська селищна рада Фастівського району Київської області (третя особа-3), в якому просить визнати дії Міністерства освіти і науки України, що полягають у відмові в наданні дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями - протиправними; зобов`язати Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в комунальну власність Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат його мешканцями. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначає, що вона звернулась до Міністерства освіти і науки України з листом, у якому просила надати дозвіл на передачу гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в комунальну власність Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат його мешканцями. Зауважив, що відповідачем надано відповідь на вищевказаний лист, у якій вказано, що у відповідача відсутні правові підстави для надання дозволу на передачу гуртожитку в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат мешканцями даного гуртожитку. На думку позивачки, дії Міністерства освіти і науки України, що полягають у відмові в наданні дозволу на передачу гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями є протиправними. Вважає, що для відновлення, зокрема, її законних прав та інтересів, слід зобов`язати Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в комунальну власність Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат його мешканцями. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2023 року справу передано на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2023 року цивільну справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 04.05.2023 року через систему електронний суд та 11.05.2023 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнають, посилаючись на те, що відповідно до чинного законодавства не підлягають приватизації житлові приміщення (квартири) державних і комунальних закладів освіти, тому просять відмовити в задоволенні позову. 16.05.2023 року через канцелярію суду від позивачки надійшла відповідь на відзив Позивач надав до суду відповідь на відзив, у якому проти тверджень відповідача заперечував та вважає їх безпідставними та не обґрунтованими. На думку позивача, що даний гуртожиток не є частиною учнівського/студентського гуртожитку та не є частиною цілісного майнового комплексу (закладу освіти), а є окремим об`єктом нерухомого майна та об`єктом приватизації - відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Позивач вважає, що є правові та законні підстави для передачі гуртожитку у комунальну власність з подальшою приватизацією. 31.05.2023 року через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він наполягає на своїй позиції щодо невизнання позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову. 05.07.2023 року через канцелярію суду від представника третьої особи Національний університет біоресурсів і природокористування України надійшли пояснення, відповідно до яких третя особа зазначає, що гуртожиток не є частиною учнівського/студентського гуртожитку та був призначений для проживання в ньому робітників та службовців, не використовувався у діяльності Відокремленого підрозділу Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідницька станція» більш трьох років. Вчена рада Університету прийняла відповідне рішення щодо передачі гуртожитку у комунальну власність, тому просять розглянути справу у відповідності до вимог чинного законодавства. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 06.07.2023 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві та у запереченнях на відповідь на відзив. Представник третьої особи Національний університет біоресурсів і природокористування України в судовому засіданні просила розглянути справу у відповідності із чинним законодавством. Представники третіх осіб - Відокремлений підрозділ Національного університету біоресурсів і природокористування України «Боярська лісова дослідна станція», Чабанівська селищна рада Фастівського району Київської області - в судове засідання не з`явились з невідомих суду підстав, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, пояснення суду не направили. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з довідки №11 від 24.02.2020, виданої ВП НУБіП України «Боярська ЛДС», [PERSON] разом зі своєю сім`єю: [PERSON] (1971 р.н.) - дружина, [PERSON] (1991 р.н.) - син, [PERSON] (1994 р.н.) - донька, проживали за тимчасовою реєстрацією за адресою: [ADDRESS] , з 11.02.1995 по 11.02.1998. З 14.05.1999, [PERSON] та його сім`я: [PERSON] (1971 р.н.) - дружина, [PERSON] (1991 р.н.) - син, [PERSON] (1994 р.н.) - донька, отримали постійну реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою, про що свідчать записи у будинковій книзі №2 ВП НУБіП України «Боярська ЛДС». Представником позивача 27.05.2020 надіслано до Національного університету біоресурсів і природокористування України запит на інформацію, у якому просила надати публічну інформацію, а саме належним чином засвідченні: рішення вченої ради від 28.03.2007 (протокол №7); лист Національного університету біоресурсів і природокористування України до Міністерства освіти і науки України №1806 від 16.06.2017; відповідь Міністерства освіти і науки України №1/11-8699 від 31.08.2017. Національним університетом біоресурсів і природокористування України надана відповідь на запит на інформацію від 09.06.2020 №1237 разом з додатками. Зокрема, надано рішення вченої ради від 28.03.2007 (протокол №7), з якого вбачається, що на засіданні вченої ради було вирішено передати гуртожиток за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на балансі ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» на баланс комунального підприємства Чабанівської селищної ради. Надалі НУБіП 26.06.2016 звернувся з листом до Міністерства освіти і науки України щодо розгляду на майновій комісії Міністерства освіти і науки України питання про надання дозволу на передачу до комунальної власності зазначеного гуртожитку. Міністерство освіти і науки України надало відповідь №1/11-8699 від 31.08.2017, у якій зазначив, що Міністерство освіти і науки України повернеться до розгляду зазначено питання після внесення відповідних змін до законодавства України та погодження передавальних актів. В подальшому, Чабанівська селищна рада звернулась листом №02-20-767 від 15.08.2018 до Міністерство освіти і науки України, оскільки гуртожиток знаходиться у сфері управління Міністерства освіти і науки України, щодо погодження та передачі гуртожитку з державної до комунальної власності Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації житлової площі його мешканцями. Міністерство освіти і науки України надало лист-відповідь №1/11-9062 від 27.08.2018, в якому повідомило, що Міністерство освіти і науки України не погоджує передачу нерухомого майна до комунальної власності. 29.10.2020 позивач надіслала звернення до Міністерства освіти і науки України, з проханням надати дозвіл на передачу згаданого гуртожитку до комунальної власності Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат мешканцями вказаного гуртожитку. Міністерство освіти і науки України у своїй відповіді №1/11-9064 від 15.12.2020 вказало, що у нього відсутні правові підстави для надання дозволу на передачу гуртожитку в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями, аргументуючи тим, що відповідно до ст. 80 Закону України «Про освіту» до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо. Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, встановлених законом. Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. Пунктом 2 Указу Президента України від 16.06.1995 №451/95 «Про положення про національний заклад (установу) України» встановлено органам виконавчої влади не передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям. Позивач вважаючи зазначенні висновки відповідача протиправними та такими, що порушують її законні права та інтереси, звернулася до суду з даним адміністративним позовом. Відповідно до преамбули Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Частиною 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що його дія поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників). Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей). Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 5 ст. 5 вказаного Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача об`єктів житлового фонду здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» цей Закон регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону об`єктами передачі згідно з цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва); інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств; об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом. Тобто, Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» розмежовано, зокрема, такі об`єкти передачі як «гуртожиток» та «цілісні майнові комплекси». Відповідно до ст.3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Статтею 4-1 цього Закону визначено особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури. Так, вказаною статтею визначено, що передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад. Пропозиції щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (крім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств. Пропозиція вважається погодженою з трудовим колективом підприємства за наявності рішення загальних зборів трудового колективу, прийнятого більшістю голосів від загальної кількості працівників підприємства. Пропозиції щодо передачі у комунальну власність побудованих за рахунок державних капітальних вкладень об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), не потребують погодження з такими товариствами та їх трудовими колективами. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. У разі передачі об`єктів, закріплених за самоврядною організацією, або об`єктів, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, орендованого майна, акцій (часток, паїв), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств, до складу комісії з питань передачі об`єктів включаються представники відповідно самоврядної організації або державного органу приватизації. Питання щодо права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані, регулюються Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла. Відповідно до п.1, п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд. Згідно з а.а.1-3 ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» для цілей цього Закону встановлюються такі особливості стосовно використання жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, переданих у власність територіальних громад: передача та прийняття гуртожитків, що є об`єктами державної власності, у власність територіальних громад здійснюється відповідно до Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; передача гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальних громад здійснюється за рішенням законного власника гуртожитку (чи уповноваженої власником особи) або за рішенням суду; прийняття гуртожитків (як цілісних майнових комплексів) у власність територіальної громади здійснюється за рішенням відповідної місцевої ради (або за рішенням виконавчого органу місцевої ради з наступним затвердженням цією радою). Згідно до вимог п.18 статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших органів, уповноважених управляти об`єктами державної власності, господарських структур або в користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук. Отже, лише орган управління майном наділений повноваженнями управляти об`єктами державної власності та погоджувати передачу вказаного об`єкту державної власності в комунальну власність. Як вже зазначалось вище, судом встановлено, що [PERSON] разом зі своєю сім`єю: [PERSON] (1971 р.н.) - дружина, [PERSON] (1991 р.н.) - син, [PERSON] (1994 р.н.) - донька, проживали за тимчасовою реєстрацією за адресою: [ADDRESS] , з 11.02.1995 по 11.02.1998. З 14.05.1999, [PERSON] та його сім`я: [PERSON] (1971 р.н.) - дружина, [PERSON] (1991 р.н.) - син, [PERSON] (1994 р.н.) - донька, отримали постійну реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою, про що свідчать записи у будинковій книзі №2 ВП НУБіП України «Боярська ЛДС». Крім того, трудовою книжкою позивача [PERSON] серії [NUMBER] підтверджено те, що вона на з початку 1997 року по даний час працює в НУБіП, та трудовою книжкою її чоловіка [PERSON] серії [NUMBER] , підтверджено те, що він був прийнятий на роботу в ВП НУБіП «Боярська ЛДС», у зв`язку з чим було надано житло у вказаному гуртожитку. Також, факт проживання та реєстрації у зазначеному гуртожитку позивача з її сім`єю, підтверджується довідкою №11 від 24.02.2020, виданої ВП НУБіП України «Боярська ЛДС» та відмітками у паспорті громадян України про місце реєстрації проживання, відомостями щодо сплати квартплати з 2010 по 2020 роки. Позивач звернулась до відповідача з листом, у якому просила надати дозвіл на передачу гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] до комунальної власності Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат мешканцями вказаного гуртожитку. Проте, Міністерством освіти і науки України у своєю відповіддю № 1/11-9064 від 15.12.2020 відмовили та зазначили, що у них відсутні правові підстави для надання дозволу на передачу гуртожитку в комунальну власність для подальшої приватизації кімнат його мешканцями. Відповідно до п. 3 ст. 80 Закону України «Про освіту» зазначено, що основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають вилученню, крім випадків, встановлених законом. Вищезгаданий гуртожиток не є частиною учнівського/студентського гуртожитку та не є частиною цілісного майнового комплексу (закладу освіти), а є окремим об`єктом нерухомого майна та об`єктом приватизації - відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Гуртожиток за адресою [ADDRESS] , побудований в 1953 року та був призначений для робітників та службовців, відповідно до відомостей про державне майно (нерухоме майно державних підприємств, їх об`єднань, установ та організацій) станом на 01.07.2019, форми №2б(д). Частина 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна» передбачає, що крім передбачених частиною третьою цієї статті випадків, приватизації не підлягають казенні підприємства та об`єкти, необхідні для виконання державою своїх основних функцій, для забезпечення обороноздатності держави, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: заклади освіти, що фінансуються з державного бюджету; державні заклади освіти, у тому числі приміщення, в яких розміщуються державні заклади освіти. Стаття 1 Закону України «Про освіту» дає чітке визначення закладу освіти - це юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність. Метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей і необхідних для успішної самореалізації компетентностей, виховання відповідальних громадян, які здатні до свідомого суспільного вибору та спрямування своєї діяльності на користь іншим людям і суспільству, збагачення на цій основі інтелектуального, економічного, творчого, культурного потенціалу Українського народу, підвищення освітнього рівня громадян задля забезпечення сталого розвитку України та її європейського вибору відповідно до Закону України «Про освіту». За викладених обставин та правового регулювання, колегія суддів враховує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження проживання в гуртожитку студентів, чи проведення освітніх, соціальних та будь-яких інших заходів, пов`язаних з освітньою діяльністю, крім того, в судовому засіданні представником відповідача було зазначено, що на теперішній час в гуртожитку студенти не проживають і проживати не будуть. Посилання відповідача на Закон України «Про вищу освіту» судом не приймається, оскільки Закон України «Про вищу освіту» встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилання співпраці державних органів і бізнесу з закладом вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях. Отже, вищевказаний Закон не регулює вирішення питання приватизації гуртожитку та передачі гуртожитку до комунальної власності, тому посилання на нього є безпідставним. Таким чином, суд вважає, що відмова Міністерства освіти і науки України №1/11-9064 від 15.12.2020 щодо не надання дозволу на передачу гуртожитку, в комунальну власність Чабанівській селищній раді Фастівського району Київської області для подальшої приватизації кімнат його мешканцями є протиправною. При цьому, не є спроможними доводи сторони відповідача щодо відсутності права на звернення з позовом про захист свого порушеного права, оскільки судом встановлено факт порушення відповідачем законних прав та інтересі позивача, які полягали у протиправних діях Міністерства освіти і науки України, щодо відмови в наданні дозволу на передачу гуртожитку. За статтею 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Із системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду. При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Разом з тим, саме по собі порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку щодо зобов`язання Міністерство освіти і науки України видати дозвіл (прийняти відповідне рішення) щодо передачі гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в комунальну власність Чабанівської селищної ради для подальшої приватизації кімнат його мешканцями. Інші доводи сторін не впливають на вирішення спору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved