Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-16 00:00:00

02 серпня 2023 року вказана справа надійшла до Красноокнянського районного суду Одеської області . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив , що 02 грудня 1995 року між ним та відповідачем зареєстровано шлюб. Вони прожили разом майже 20 років , однак у подальшому спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства ,обов`язків батьків відносно дітей, різницю характерів та зраду відповідача . Влітку 2015 року відповідач залишила сім`ю і переїхала жити до іншого чоловіка, і з того часу понад 8 років як сім`я відповідач з позивачем не проживають , у відповідача інша сім`я . Тому сумісне життя та збереження їх сім`ї стало неможливим і підстав для примирення позивач не вбачає. Майнових спорів у них немає, неповнолітніх дітей немає. Після з`ясування інформації про реєстрацію місця проживання відповідача ухвалою від 23.08.2023 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив задовольнити позовні вимоги /а.с.21/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнала та проти його задоволення не заперечувала. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище, набуте в шлюбі - « [PERSON] » /а.с.25/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 02 грудня 1995 року Чорнянською сільською Радою народних депутатів Красноокнянського району Одеської області , актовий запис № 12 /а.с.7/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що з літа 2015 року сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, тривалий час проживають окремо, відповідач фактично створила іншу сім`ю, а тому і шлюбні відносини між ними фактично припинені. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе і не відповідає його бажанню. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо судових витрат, то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 1073,60 грн. через АТ «ТАСКОМБАНК» за квитанцією 32528798800007451795 від 02.08.2023 року /а.с.1 /. Частиною 1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн (50% від 1073,60 грн., сплаченого позивачем при поданні позову ), а іншу частину судового збору у сумі 536,80 грн., відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved