Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТОВ «Житлобуд-1» нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень у розмірі 7958,35 грн; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 26457,60 грн; вихідну допомогу у розмірі 123457,32 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 15 березня 2023 року по день ухвалення рішення по справі, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідно до рішення учасників товариства з 14 липня 1998 року призначена на посаду директора ТОВ «Житлобуд-1». Протоколом загальних зборів учасників від 17 січня 2023 року звільнена зі займаної посади на підставі ч. 3 ст. 99 ЦК України, з дати нотаріального посвідчення протоколу загальних зборів, тобто з 14 березня 2023 року. Позивач не була присутня під час нотаріального посвідчення, тому про своє звільнення дізналась лише 29 березня 2023 року з інтернет-ресурсу. Копію протоколу загальних зборів отримала лише 30 березня 2023 року. Підприємством 31 березня 2023 року видано довідку № 129 відповідно до якої, позивачу до виплати належало: заробітна плата за березень 2023 року, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога, які в день звільнення роботодавцем виплачена не була. Крім того, позивач покликаючись на 117 КЗпП України, вважає що стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. З метою врегулювання спірного питання 19 травня 2023 року звернулась зі заявою про виплату належних сум, проте досі кошти не отримала, наполягає на задоволенні позову. Просить також стягнути витрати на правничу допомогу. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 липня 2023 року визначено головуючим у справі суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року відкрито спрощене провадження у справі та призначено судове засідання на 21 вересня 2023 року, витребувано у ТОВ «Житлобуд-1» довідку за Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середнього заробітку позивача. За клопотанням представника відповідача 21 вересня 2023 року судове засідання відкладено до 16 жовтня 2023 року. В судовому засіданні 16 жовтня 2023 року представнику відповідача відмовлено в задоволенні клопотання про об`єднання усіх справ, що перебувають на розгляді в Оболонському районному суді до ТОВ «Житлобуд-1» щодо вирішення питання про стягнення заробітної плати в одне провадження. Ухвалою суду 14 листопада 2023 року на підставі положення ст. 244 ЦПК України поновлено судовий розгляд та витребувано у сторін в порядку ст. 84 ЦПК України відомості про нараховану заробітну плату позивача за лютий 2023 року та її складові. На виконання ухвали суду позивач та представник відповідача надали копію наказу № 03 від 28 лютого 2023 року про преміювання та розрахункову відомість. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Долучили до матеріалів справи акти передачі головним бухгалтером первинної документації новому керівнику підприємства. Позивач пояснила, що дізналася про своє звільнення, яке відбулось в день нотаріального посвідчення рішення учасників товариства 14 березня 2023 року, фактично після блокування 30 березня 2023 року електронного ключа й відсутність доступу до рахунків підприємства, тому провести будь-який розрахунок по заробітній платі не мала жодної можливості. Представник відповідача - адвокат Пархоменко І.С. всудовому засіданні повідомила, що не має можливості подати відзив та витребувану судом довідку про середній заробіток позивача, через відсутність первинної бухгалтерської документації. В судовому засіданні 26 жовтня 2023 року проти позову заперечувала, приєднала до матеріалів справи штатний розпис. Заперечуючи проти заявлених вимог зазначала, що розмір заробітної плати позивача, як керівника товариства не був затверджений засновниками, у відповідності до Статуту. Позивач в порушення вимог законодавства здійснює керівництво в іншому підприємстві з аналогічною назвою та діяльністю. Долучила до матеріалів справи копію позовної заяви поданої до Господарського суду м. Києва до [PERSON] , як попереднього керівника, про витребування установчих та реєстраційних документів. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, зменшити розмір середнього заробітку та витрати правничої допомоги. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Встановлені судом обставини справи Зі записів, що містяться в трудовій книжці позивача судом встановлено, що наказом № 4 від 31 січня 2002 року [PERSON] прийнята на посаду директора в ТОВ «Житлобуд-1» на постійній основі. Протоколом загальних зборів від 17 січня 2023 року звільнена з посади директора 14 березня 2023 року, згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України (а.с. 6). Протоколом № 2/2022 загальних зборів учасників ТОВ «Житлобуд-1» від 17 січня 2023 року вирішили звільнити з посади директора товариства [PERSON] на підставі п. 3 ст. 99 ЦК України та п. 5 ст. 40 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» з дати нотаріального підписання Протоколу загальних зборів учасників Товариства. Протокол загальних зборів підписаний приватним нотаріусом КМНО Бадаховим Ю.Н. 14 березня 2023 року (а.с. 10-11). Згідно довідки № 129 від 31 березня 2023 року виданої головним бухгалтером [PERSON] . [PERSON] , проте що вона працювала на посаді директора з 14 липня 1998 року по 14 березня 2023 року. За березень 2023 року нарахована заробітна плата 7958,35 грн, компенсація за невикористану відпустку 26457,60 грн (а.с. 7). З дослідженого штатного розпису ТОВ «Житлобуд-1», затвердженого наказом № 1 від 03 січня 2023 року встановлено, що посадовий оклад директора складає 18200 грн (а.с. 102). З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05 липня 2023 року,Статуту ТОВ «Житлобуд-1» зареєстровано 14 липня 1998 року. Засновниками є [PERSON] - 33 %, ПрАТ «Кастеліум Інвест» - 31 %, ПП «Творча майстерня Престиж» - 20 %, [PERSON] - 16 % (а.с. 16,147-154). З реєстраційної карти суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи, встановлено, що реєстрацію 14 липня 1998 року ТОВ «Житлобуд-1» здійснювала [PERSON] , в подальшому внесено зміни до складу засновників (а.с. 121). Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14 листопада 2023 року, Статуту ТОВ «Сервіс Житлобуд-1» зареєстровано 15 червня 2020 року єдиним засновником - учасником товариства [PERSON] . Рішенням № 1 засновника про створення ТОВ «Сервіс «Житлобуд-1» від 11 червня 2020 року, прийнято письмове рішення одноосібного учасника (засновника) створити ТОВ «Сервіс Житлобуд-1». Виконавчим органом управління - директором товариства призначено [PERSON] (а.с. 155-159). За Актом приймання-передачі документів [PERSON] 10 серпня 2023 року передала, а [PERSON] прийняв первинну бухгалтерську документацію за 2022-2023 роки. Зокрема, серед іншого розрахункову відомість за лютий 2023 року За Актом приймання-передачі документів від 10 квітня 2023 року головний бухгалтер [PERSON] передала [PERSON] первинну бухгалтерську документацію (а.с. 123). Судом досліджений наказ ТОВ «Житлобуд-1» № 03 від 28 лютого 2023 року, в якому зазначені суми нарахувань по виплаті матеріальної допомоги, відпускних та преиій за лютий 2023 року, серед іншого [PERSON] виплачено премію за збільшення обсягу робіт в сумі 14500 грн. 19 травня 2023 року [PERSON] звернулась до директора ТОВ «Житлобуд-1» зі заявою про виплату заборгованості по заробітній плати за березень 2023 року (а.с. 9). Спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання нарахованої, але невиплаченої при звільненні заробітної плати за березень 2023 року, компенсації за невикористану відпуску, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України) Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Всупереч наведених законодавчих положень ТОВ «Житлобуд-1» при звільненні [PERSON] з посади директора товариства 14 березня 2023 року не здійснило усі належні до виплати платежі. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача не надав суду відомостей, що спростовують твердження позивача про не проведення із нею остаточного розрахунку. Наданий в судовому засіданні штатний розпис ТОВ «Житлобуд-1», затверджений 03 січня 2023 року директором [PERSON] підтверджує, що її оклад становить 18200 грн. (а.с. 102). З пояснень позивача та супровідного листа до наказу № 03 від 28 лютого 2023 року судом встановлено, що нарахування заробітної плати працівникам, в тому числі й позивачу відбувалось із індексацією програмним забезпеченням 1С Підприємство; премія у лютому місці нарахована та виплачена позивачу в сумі 14500 грн за збільшення обсягу робіт за підсумками 2022 року, що доводиться довідкою. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] , 7958,35 за 14 робочих днів у березні 2023 року та розмір компенсації за невикористану відпустку в сумі 26457,60 грн, тому суд вважає доведеним цей розмір. Посилання представника відповідача, про відсутність узгодженого розміру заробітку керівнику засновниками, як то передбачає Статут, суд не може визнати достатньою підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог. Штатний розпис, як і розмір заробітку затверджений керівником, відомості про інший розмір заробітку, затверджений засновниками суду не надано, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд приходить до переконання, про наявність заборгованості ТОВ «Житлобуд-1» по заробітній платі та виплаті компенсації за невикористану відпустку, оскільки жодних доказів про виплату зазначених грошових коштів на рахунок позивача у день її звільнення, або в інший день суду не надано, як і не надано відомостей про інший їх розмір. Що стосується вимог [PERSON] , про стягнення вихідної допомоги в сумі 123457,32 грн, то ці вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно пункту 6 Протоколу загальних зборів учасників Товариства від 17 січня 2023 року підставою для звільнення [PERSON] з посади директора вказано ч. 3 ст. 99 ЦК України, що відповідає п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, як додаткової підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Відповідно до положення ст. 44 КЗпП України, у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Отже, суд приходить до висновку, що при звільненні позивачу мала бути виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Заперечення представника відповідача про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги через перебування на керівній посаді іншого підприємства, суд не може визнати обґрунтованою, оскільки відсутнє законодавче обмеження на право отримання вихідної допомоги, через працевлаштування керівником іншого підприємства. Перевіряючи розрахунок вихідної допомоги, наданий стороною позивача, суд не може із ним погодитися. Обчислення середньої заробітної плати у разі виплати вихідної допомоги працівнику здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 для виплати вихідної допомоги середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 визначено, в редакції чинній на час розгляду справи, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати. Суд не може погодитися із розрахунком середньоденного заробітку наданого представником позивача, яким премію враховано для розрахунку середнього заробітку в повному обсязі 14500 грн. за лютий місяць в якому виплачена, без урахування пропорційності періоду за який була нарахована, тобто за відпрацьований рік. Оскільки премія у розмірі 14500 грн нарахована позивачу за відпрацьований рік, то премія за один робочий місяць складає 1208,34 грн. (14500/12). Розмір середньоденного заробітку суд визначає в сумі 661,45 грн, з урахуванням заробітної плати позивача за два місяці по 18304,20 грн із додаванням частки премії за два місяці по 1208,34 грн з діленням на кількість днів у січні-лютому 2023 року (за два повні місяці, що передували звільненню). Вихідна допомога за шість місяців буде становити 117075,24 грн. з врахуванням середньомісячний заробіток 19512,54 (18304,20+1208,34), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі положення ст. 44 КЗпП. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Суд вважає доведеним факт несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, й вихідної допомоги, що підтверджено матеріалами справи. Суд звертає увагу, що позивач зверталася до відповідача з вимогою 19 травня 2023 року, в якій просила провести остаточний розрахунок. Вимога залишилася без задоволення. Отже, саме з цих підстав суд доходить висновку, що усіма можливими заходами позивач намагалася зобов`язати ТОВ «Житлобуд-1» виплатити їй заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 760/2881/19 (провадження № 61-1096св20) вказано, що «у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Абзацом другим пункту 8 вказаного Порядку встановлено, що середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді». Позивач звільнена з роботи 14 березня 2023 року, в день її звільнення роботодавцем не проведений остаточний розрахунок. Період, за який позивач просить суд стягнути середній заробіток, за не проведення розрахунку при звільненні становить з 15 березня 2023 року по дату ухвалення судового рішення 24 листопада 2023 року, що становить 175 робочих днів. Множимо на середньоденний заробіток позивача 661,45 грн, та отримуємо розмір середнього заробітку 115753,75 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З огляду на розмір заборгованості, несвоєчасно виплачених позивачу сум при звільненні, характеру цієї заборгованості, яка виникла через зміну керівного складу підприємства та усіх осіб, що працювали, в тому числі й головного бухгалтера, дії позивача та відповідача, передача первинної бухгалтерської та кадрової документації підприємства відбувалась від попереднього керівництва вподовж квітня-серпня 2023 року, що доводиться актами, суд з урахуванням принципу справедливості та пропорційності з урахуванням обставин цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, вважає необхідним визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат у сумі 40000,00 грн. Зазначений розмір на переконання суду є орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням порушеного права позивача, не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача й не буде надмірним тягарем для відповідача. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті ТОВ «Житлобуд-1». Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за березень 2023 року в розмірі 7958,35 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 26457,60 грн, вихідну допомогу - 117075, 24 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 березня 2023 року по 24 листопада 2023 року в розмірі 40000 грн. Щодо стягнення судових витрат Відповідно до приписів ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані з витребуванням доказів та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Вищевказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в додатковій постанові від 24.01.2019 у справі № 922/15944/17. Яка на підставі положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України має ураховуватися судом при застосуванні відповідних норм. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частини друга-четверта статті 137 ЦПК України). На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано договір про надання правничої допомоги від 10 липня 2023 року, додаток до договору про надання правничої допомоги від 10 липня 2023 року. акт прийому-передачі наданих послуг від 14 липня 2023 року, в якому зазначена вартість наданих послуг відповідно до умов Договору та Додатку № 1 у розмірі 15000,00 грн. Згідно акту виконаних робіт від 14 липня 2023 року, адвокат надав, а клієнт прийняла послуги з підготовки та направленню до суду позовної заяви, надання консультативних послуг та вивчення документівь (а.с. 12-15). Верховний Суд дотримується позиції (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених вимогами процесуального законодавства. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Суд при визначені розміру компенсації позивачу витрат на правничу допомогу враховує категорію справи, що не відноситься до складних, обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: partial