Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-14 00:00:00

Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Мукачівської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини у актовому записі про народження внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Позов обґрунтовано тим, що [INFO] у м. Полтава [PERSON] народила сина, оскільки на той час проживала разом зі своєю матір`ю в с. Бринзи Кобелецької міської територіальної громади. В пологовому відділенні відповідач [PERSON] написала відмову від дитини у зв`язку з відсутністю власного житла та скрутними життєвими обставинами. З метою дотримання права новонародженої дитини на проживання в сім`ї та виховання в сімейному оточенні, після фактичного місця знаходження [PERSON] , службою у справах дітей Мукачівської міської ради була проведена клопітка робота щодо зміни намірів матерів та допомога у оформленні всіх необхідних документів. Однак, маючи на руках всі необхідні документи, [PERSON] не з`явилась до лікувального закладу для передачі їй сина. Отже, з самого народження сина відповідач не бере участі у його утриманні, вихованні, не цікавиться станом його здоров`я та розвитку, таким чином повністю переклавши свої обов`язки на державу. Зазначено, що з 20.07.2023 року дитина [PERSON] влаштована до КНП «Обласний будинок дитини» м. Свалява, де перебуває й до цього часу. Свого часу, відповідач рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2022 року позбавлена батьківських прав щодо інших своїх дітей. Таким чином, така поведінка матері свідчить про те, що вона свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Враховуючи викладене позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Також позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1200,00 грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення ним повноліття, які перераховувати на поточний рахунок дитини. Ухвалою суду від 27.09.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 19.10.2023 року. Ухвалою суду від 19.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 15.11.2023 року . Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні, справу просить розглянути без її участі, щодо ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. У зв`язку із неявкою відповідача, яка була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] є відповідач [PERSON] . Вказане стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 21.07.2023 року. Із наданого суду витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] , встановлено, що відомості про батька дитини в актовому записі записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Також судом встановлено, що 28.02.2023 року до начальника служби у справах дітей Мукачівської міської ради надійшов лист № 02.1-24/1953, зі змісту якого встановлено, що виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування, повторно звертається та направляє пакет документів про дитину чоловічої статі, [INFO] , яка залишилася без батьківського піклування у зв`язку із відмовою матері забрати її з «Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В.Скліфовського Полтавської обласної ради», перинатальний центр. Також в листі зазначено, що мати дитини [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Крім того судом встановлено, що 19.12.2022 року [PERSON] мешканка с. Бринзи, Кобелецької територіальної громади, Полтавської області, яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , написала заяву про відмову забрати дитину чоловічої статі, яка народилась [INFO] з КП «ПОКЛ ім. М.В.Скліфовського Полтавської обласної ради» у зв`язку з тим, що знаходиться у складних життєвих обставинах. 19.12.2022 року працівниками КП «ПОКЛ ім. М.В. Скліфовського Полтавської обласної ради» було складено акт № 232 про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я. Відповідно до листа управління соціального захисту населення Мукачівської міської ради повідомляє, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] , на обліку в управлінні не перебуває та жодних видів державних соціальних допомог не отримує, в тому числі і на дитину [PERSON] , [INFO] . 04.05.2023 року [PERSON] написала зобов`язання, яке адресоване службі у справах дітей про те, що найближчим часом зобов`язується забрати свого сина [PERSON] , [INFO] , з лікарні. Однак, відповідно до листа КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» № 50-06/2296 від 04.07.2023 року встановлено, що з 18.12.2022 року дитина [PERSON] перебуває у відділенні інтенсивного постнатального догляду центру спеціалізованої педіатричної допомоги. Мати дитини не з`являлась у заклад з намірами щоб забрати дитину, а тому просять вжити всіх заходів згідно з наданих повноважень. 14.07.2023 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , була виписана путівка № 63 до КНП «Обласний будинок дитини» як дитини залишеної без батьківського піклування. Відповідно до акту про факт передачі дитини, 20.07.2023 року адміністрація закладу КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В.Скліфосовського Полтавської обласної ради» передали дитину [PERSON] , [INFO] , директору КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради у задовільному стані, соматично здоровою. Також звертається увага на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2022 року відповідно до якого [PERSON] позбавлено батьківських прав щодо інших п`ятьох доньок. Зазначене рішення набрало законної сили 15.12.2022 року. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування чи ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 3526/01-36/42-23 від 22.08.2023 року встановлено, що [PERSON] злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина, а саме без поважної причини не забрала дитину з пологового будинку, позбавивши його права на проживання в сім`ї матері і не вирішує питання повернення сина на виховання в біологічну родину, понад 7 місяців не виявляє щодо нього батьківського піклування. Відтак визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При постановлені законного та справедливого рішення, суд враховує положення Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, (набула чинності для України 27.09.1991 року) в ч. 2 ст. 6 якої говориться, що держави учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім цього, в ч. 1 ст. 19 Конвенції зазначено, що держава вживає всіх необхідних заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань по відношенню до дитини. Відповідно до п. 15 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам для досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. При прийнятті рішення по справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України») у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Закон України «Про охорону дитинства» у ст. 11 передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 14 Закону). З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що [PERSON] з народження сина ухиляється від своїх материнських обов`язків, не забрала дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо неї батьківського піклування, наміру в подальшому виконувати материнські обов`язки належним чином під час розгляду справи не встановлено, дитина знаходяться на повному державному утриманні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з чим слід позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] . [INFO] . Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дітей, то суд вважає, що такі вимоги також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дітей, одночасно з позбавленням батьківських прав суд можу вирішити питання про стягнення аліментів. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, в ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХII), держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Outcome: approved