Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-20 00:00:00

[PERSON] в липні 2019 року звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Вінницької місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 15.01.2008 року постановою слідчого СВ Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції Пухтіцького В.М. позивача було притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 13.01.2008 року о 12:25 год. позивач був затриманий слідчим СВ Замостянського РВ Пухтіцьким В.М. та на підставі постанови Замостянського райсуду м. Вінниці від 15.01.2008 року відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. В подальшому 21.12.2009 року позивача було взято під варту працівниками конвойної служби ГУМВС України у Вінницькій області в опіковому відділенні Вінницької обласної клінічної лікарні відповідно до постанови Замостянського райсуду м. Вінниці від 08.12.2009 року та 22.01.2010 року він прибув до державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1). 19.02.2010 року вироком Замостянського райсуду м. Вінниці [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі. Згідно ст. 71 КК України з урахування вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.03.2006 року остаточне покарання визначено шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у вигляді 12 років позбавлення волі. 29.04.2010 року ухвалою апеляційного суду Вінницької області вирок Замостянського райсуду м. Вінниці від 19.02.2010 року залишено без змін. [PERSON] 03.06.2010 року прибув до державної установи «Стрижавська виправна колонії (№81)» для відбування покарання. На підставі ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справ Верховного Суду України від 12.07.2011року вирок Замостянського райсуду м. Вінниці від 19.02.2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд. 12.04.2013 року вироком Вінницького міського суду [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 9\~років позбавлення волі. Згідно ст. 71 КК України з урахування вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 24.03.2006 року остаточне покарання визначено шляхом часткового приєднанням невідбутої частини покарання у вигляді 12 років позбавлення волі. На підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області від 17.07.2013 року вирок Вінницької міського суду від 12.04.2013 року стосовно [PERSON] скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, але іншим складом суду. 28.05.2014 року постановою Вінницького міського суду Вінницької області відносно [PERSON] змінено запобіжний захід з «тримання під вартою» на «підписку про невиїзд» та 28.05.2014 року [PERSON] звільнений з державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Згідно постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 29.12.2015 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, направлено прокурору Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області для організації додаткового розслідування. Постановою прокурора Вінницької місцевої прокуратури у Вінницькій області юриста І класу С.В. Козира від 29.12.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016020110000016 від 17.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відносно [PERSON] закрите у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпані можливості їх отримати. Позивачем 25.09.2018 року на адресу прокуратури було направлено заяву з проханням повідомити його в який орган та протягом якого терміну йому слід звернутись з вимогою про відшкодування завданої шкоди та поновленням своїх порушених прав внаслідок незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Листом від 24.10.2018 року за підписом першого заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури В.Панченко [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви та повідомлено, що відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Крім того, на підставі листа від 20.02.2019 року за підписом першого заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури В.Панченко Семчишину А.А. було роз`яснено, що оскільки, на думку прокурора, проведеною перевіркою та вивченням матеріалів кримінального провадження доводи позивача щодо можливих неправомірних дій працівників органів прокуратури свого підтвердження не знайшли. Таким чином, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом та в судовому порядку поновити своє порушене право та отримати відшкодування внаслідок незаконного засудження. Окрім вищезазначеного, позивач у позові зазначає, що за період перебування під слідством та судом він був позбавлений прав людини, що гарантуються Конституцією України,\~Конвенцією про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод.\~Вказує на\~те,\~що під\~судом та\~слідством він\~перебував з\~15.01.2008\~року по\~29.12.2017\~рік -\~загалом 8\~років 11\~місяців 14\~днів,\~або ж\~107\~місяців 14\~днів,\~з них\~під вартою,\~в установі\~виконання покарань\~та у\~виправній колонії\~утримувався 4\~роки 5\~місяців та\~6\~днів,\~або 53\~місяці 7\~днів.\~З 21.12.2009\~року по\~21.01.2010\~рік позивач\~перебував під\~вартою в\~опіковому відділенні лікарні, що підтверджується довідкою Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області від 25.12.2009 року, що становить один місяць незаконного позбавлення волі, та 22.01.2010 року по 03.06.2010 року він перебував у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця, та після чого вибув до Стрижавської ВК (№81) Вінницької області; з 04.06.2010 року по 06.10.2011 рік позивач перебував у державній установі «Стрижавська виправна колонія (№81)» вул. Алеї, 30 смт. Стрижавка Вінницького району, з якої вибув до УВП№1 м. Вінниці; з 06.10.2011року по 28.05.2014 рік він перебував у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця, та звільнений по постанові Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року За весь період його перебування під судом, слідством та у місцях позбавлення волі тривалістю майже у 9 років позивач був позбавлений прав та можливості на реалізацію основоположних прав людини, а саме за вказаний період втратив своє джерело доходу: на час оголошення підозри (пред`явлення обвинувачення в ред. КПК України 1961 року) він займався підприємницькою діяльністю та мав статус фізичної особи-підприємця, державна реєстрація була здійснена 05.06.2003 року, припинена 15.03.2018 року, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Видом його підприємницької діяльності була роздрібна торгівля, але після затримання 13.01.2008 року та обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд згідно ухвали суду від 15.01.2008 року позивач не зміг займатись підприємницькою діяльністю, закуповувати товар, для чого був позбавлений можливості від`їздити в інші міста України, виїздити за кордон, оскільки мав підписку про невиїзд; не міг реалізовувати товар, знаходитись в робочий час в місці продажу свого товару, оскільки в будь-який момент міг бути викликаний до слідчого. Також позивач вказує на те, що був позбавлений права на сім`ю, оскільки від переживань [INFO] померла його мати [PERSON] ; 10.06.2008 року позивач розлучився та в подальшому створити сім`ю вже не зміг, його подруга, з якою він мав намір укласти шлюб померла від отриманих травм, він був незаконно звинувачений в її смерті, а через рік 21.12.2009 року він був взятий під варту. Також позивач зазначає, що був позбавлений права на спілкування зі своєю дочкою [PERSON] , [INFO] , а саме, він не міг бачити як вона зростає, як формується як особистість, не міг знати про її уподобання, справи в школі, не міг матеріально утримувати дочку, оскільки в зв`язку з порушенням відносно нього кримінальної справи (провадження), а потім і в зв`язку з позбавленням волі він спочатку втратив, а потім фізично не міг мати джерело доходу, тобто органами досудового слідства, прокуратурою, судом він насильно був позбавлений права виконання своїх обов`язків та реалізацію свої прав як батька. Крім того, вказує, що незаконні дії органів досудового слідства, прокуратури, суду, призвели до того, що його стан здоров`я значно погіршився, він набув серйозне хронічне захворювання органів травлення, оскільки перебування під слідством та судом супроводжувались нервовим напруженням, переживаннями негативними емоціями, до того ж, пенітенціарна служба надавала йому, як і решті невільникам, незадовільне харчування. При перебуванні в державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» до 22.01.2010 року по 03.06.2010 року позивач захворювань не мав, при поступленні в установу був комісійно оглянутий лікарями та обстеження амбулаторно за весь період за медичною допомогою не звертався. При перебуванні в державній установі «Стрижавська виправна колонія (№81)» з 04.06.2010 року по 06.10.2011 року в нього погіршився стан здоров`я, з`явились скарги на болі в органах травлення, було встановлено захворювання гастрит, всі зазначені обставини підтверджуються довідкою Вінницької установи покарані (№1) від 15.06.2015 року. В умовах позбавлення волі, за відсутності належної медичної допомоги, відсутності допомоги від сім`ї, оскільки сім`ї не мав, змушений був лікуватись періодично, самостійно. Після звільнення з місць позбавлення волі, він звернувся за кваліфікованою медичною допомогою, внаслідок чого був госпіталізований до міської клінічної лікарні № 1, де перебував з 13.05.2015 року по 23.05.2015 року, що підтверджується випискою із історії хвороби № 3468 від 23.05.2015 року, на даний час хвороба є хронічною, він постійно приймає відповідні ліки. В результаті незаконних дій відносно нього позивач був позбавлений права та обов`язку володіти та користуватись належним йому як співвласнику житлом-квартирою [ADDRESS] , де він має у власності 1/3 частку, інші 2/3 частки належали його батьку та матері, які померли в 2004 та 2008 роках. Після позбавлення позивача волі 21.12.2009 року квартира залишалась без господаря, була замкнена, він просив родичів та знайомих оплачувати від його імені комунальні послуги за їх же гроші, оскільки матеріального доходу не мав. Крім того, на належну йому 1/3 частку квартири (9/7500 частки будинку) постановою слідчого від 23.04.2008 року накладено арешт. Також позивач вказує на те, що з 28.05.2014 року відповідно до постанови Вінницького міського суду до позивача було застосовано запобіжний захід «підписка про невиїзд», яка була скасована тільки після його звернення до суду на підставі постанови суду від 21.06.2018 року. В період з 29.12.2015 року з часу направлення справи судом на додаткове розслідування та аж до 21.06.2018 року, коли зазначена міра запобіжного заходу була скасована судом, він був позбавлений права займатись підприємницькою діяльністю, від`їздити в іншу місцевість на роботу, на відпочинок, загалом терміном 2,5 роки він був позбавлений права на вільне пересування. Всі перераховані та відняті в нього права як людини та громадянина: права на працю, права на доходи від праці, права на сім`ю, права на особисте життя, права батьківства, права на здоров`я, права на житло після звільнення його з пенітенціарної установи та закриття відносно нього кримінального провадження призвели до того, що він фактично розпочинав своє життя спочатку, йому довелось налагоджувати втрачені соціальні зв`язки, поновлювати, наскільки це було можливим, втрачене. Звільнившись 28.05.2014 року з установи виконання покарань, він став налагоджувати свої відносини з дочкою [PERSON] , яка вже стала повнолітньою, він фактично заново знайомився з нею, в спільних розмовах у них були відсутні спільні спогади про їхній час проведений разом, про сімейні свята, відсутні спільні фото, відео, де вони були б разом. Позивач зазначає, що коли йому була оголошена підозра, він мав повних 32 роки, в той же час він став одиноким в зв`язку з розірванням шлюбу, коли йому виповнилось 34 роки, позивача позбавили волі, звільнився з місця позбавлення волі він в 39 років, а справа відносно нього була закрита, коли він мав 42 роки, але тільки маючи вік 42 роки він зміг налагодити відносини з жінкою, створити свою нову сім`ю, зареєструвати шлюб. 30.03.2016 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , а/з№ 504 від 30.03.2016 відділу ДРАЦС Вінницького МУЮ. Набувши в місцях позбавлення волі хронічне захворювання органів травлення, він потребував медичної допомоги, тому в травні 2015 року був госпіталізований та проходив в зв`язку з цим стаціонарне лікування в МКЛ №1 м. Вінниці, на даний час захворювання знаходиться в стані ремісії, стійного і систематичного лікування. Також після направлення кримінального провадження (справи) на додаткове розслідування відповідно до постанови суду від 29.12.2015 року він намагався відновити свої порушені права. Так, майже на протязі року органами досудового слідства після отримання справи (провадження) для проведення додаткового розслідування, будь-які слідчі дії не проводились. Станом на квітень 2016 року повідомлення про підозру особам не вручалось, позивач неодноразово звертався до прокуратури та суду з заявами про інформування його про хід досудового слідства та скасування відносно нього запобіжних заходів та обмежень: про скасування постанови про притягнення обвинуваченого від 15.01.2008 року; скасування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд від 28.05.2014 року; скасування постанови про накладення арешту на 9/7500 частки квартири [ADDRESS] від 23.04.2008 року. Отже, позивач зазначає, що тільки після довготривалих його намагань та звернень на підставі ухвали Вінницького міського суду від 21.06.2018 року (справа 127/17495/13-к) за заявою позивача було скасовано обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що повернуло йому право на вільне пересування, обрання на свій розсуд місця проживання, перебування, але до цього часу він позбавлений права на володіння, користування розпорядження належної частки квартири [ADDRESS] , на яку накладений арешт поставною слідчого від 23.04.2008 року. Завдану незаконними\~діями органів\~досудового слідства,\~прокуратури,\~судом, позивачу моральну шкоду він оцінює в 8\~971 940 гривень, тобто в 20-кратному розмірі мінімального розміру моральної шкоди (4 173,00 грн. х 107 місяців = 446 511,00грн + 2 086,50 ( розмір мінімальної заробітної плати за 14 днів) = 448 597 гривень 50 копійок х 20 = 8 971 940 гривень, виходячи з того, що відшкодування моральної шкоди обраховується з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом у відповідності з ч. 1 ст. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянине незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, орган досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки крім перебування під слідства та позбавлення волі ще переніс позбавлення прав та свобод, про які зазначалось вище. 02.08.2019 року на підставі ухвали суду позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. 28.08.2019 року представником Державної казначейської служби України до суду подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому викладені заперечення проти заявлених вимог позивача щодо завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду моральної шкоди, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на те, що твердження позивача не підтверджено жодним допустимим доказом, а саме не надано доказів про причинно-наслідковий зав`язок між вказаними подіями у позові, та те, що він органами досудового розслідування був насильно позбавлений права виконання своїх обов`язків як підприємця, який припинив свою діяльність через чотири роки, після звільнення з ДУ «Вінницької УВП №1» та реалізації своїх прав в сімейному напрямку. Просила суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. На підставі ухвали суду від 30.08.2019 року судом за клопотанням позивача витребувано зі слідчого відділу Вінницького міського відділу ГУНП у Вінницькій області кримінальну справу Замостянського СВ РВ УМВС України у Вінницькій області за № 07280596, а з 17.02.2016 року кримінального провадження за № 42016020110000016 від 17.02.2016 року Єдиного реєстру досудових розслідувань, в частині проведення досудового та судового слідства відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 121 КК України до постанови про закриття кримінального провадження прокурора Вінницької місцевої прокуратури від 29.12.2017 року, а також з ПСК «Госпрозрахункового об`єднання ринків м. Вінниці» Вінницької облспоживспілки інформацію про те, чи укладався договір оренди торгівельних місць з фізичною особою підприємцем [PERSON] , що здійснював роздрібну торгівлю на території Центрального ринку м. Вінниці в період 2003-2009 років. На виконання ухвали суду від 30.08.2019 року на адресу суду надійшов лист ПСК «Госпрозрахункового об`єднання ринків м. Вінниці» Вінницької облспоживспілки про відсутність будь-якої інформацію про те, чи укладався договір оренди торгівельних місць з фізичною особою підприємцем [PERSON] , що здійснював роздрібну торгівлю на території Центрального ринку м. Вінниці в період 2003-2009 років (а.с. 82). Крім того, на виконання вищезазначеної ухвали суду на адресу суду СВ Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області надійшли матеріали кримінального провадження за № 42016020110000016 від 17.02.2016 року (а.с. 100). 18.06.2020 року в ході підготовчого судового розгляду Вінницькою місцевою прокуратурою подано клопотання про відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] до Державної казначейської служби України та Вінницької місцевої прокуратури про відшкодування моральної шкоди, згідно якого просили відмовити в повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованістю (а.с 147-150). 18.06.2020 року на підставі ухвали суду закінчено підготовче провадження у справі та підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Згідно ухвали суду від 03.112020 року у справі призначено судово-психологічну експертизу та провадження по справі зупинено. 27.07.2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта №23к від 26.05.2021-12.07.2021 року відносно [PERSON] , згідно якого експертом зроблено підсумок за результатами проведення експертизи, а саме, перелічені в наданих медичних документах та картках захворювання у [PERSON] були зафіксовані після перебування його у пенетенціарних установах, тобто після 28.05.2014 року і не знаходяться в причинному зв`язку з перебуванням його у пенітенціарних установах в період з 15.01.2008 року по 28.05.2014 рік. (а.с. 227-230). Ухвалою суду від 28.07.2021 року провадження у справі поновлено та призначено до судового розгляду. Відповідно до ухвали суду від 16.11.2021 року в даній справі призначено судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. M.С. Бокаріуса. 04.01.2022 року на адресу суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів (вихідних даних), необхідних для проведення експертизи № 34542 від 22.12.2021 року, тому на підставі ухвали суду від 06.01.2022 року провадження у справі було поновлено. 23.12.2022 року на адресу суду надійшли матеріали кримінального провадження внесено до ЄРДР за № 42016020110000016 від 17.02.2016 року за ч. 2 ст. 121 КК України. 13.01.2023 року на підставі ухвали суду експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.\~засл.\~проф.\~M.С.\~Бокаріуса» на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2021 року про призначення судової психологічної експертизи цивільну справу № 127/20914/19, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 42016020110000016 від 17.02.2016 року за ч. 2 ст. 121 КК України та на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 18.10.2023 року від Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. M.С. Бокаріуса» до суду надійшло повідомлення експерта про неможливість надання висновку на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2021 року про призначення судово-психологічної експертизи в цивільній справі № 127/20914/19, оскільки не забезпечено явки підекспертної особи, а саме [PERSON] для проведення психодіагностичного обстеження, що унеможливлює проведення судово-психологічної експертизи та не дає можливості вирішити завдання, поставлені перед експертом. (а.с. 149-151). Крім того, суду надано Акт №34542 повідомлення експерта про неможливість надання висновку на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2021 року, в якому зазначено, що кількість годин витрачених на вивчення матеріалів 8 (вісім) год., що в сумі становить 1\~911,84 грн., а також зазначено, що позивачем було здійснено попередню оплату експертизи в розмірі 24\~025,40 грн. (а.с. 152). Ухвалою суду від 19.10.2023 року провадження у справі було поновлено. Представник позивач адвокат Гуменюк Н.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду спраив. Крім того, в судових дебатах просила суд вирішити питання щодо повернення [PERSON] . Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» надміру сплачені кошти в розмірі 22113 гривень 56 копійок на проведення експертизи (дослідження), призначеної на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2021 року, згідно акту-повідомлення про неможливість надання висновку № 34542 від 29.09.2023 року. Представник відповідача Державної казначейської служби України Бубела Н.А. в судовому засіданні викладене у відзиві на позовну заяву підтримала повністю. Суду показав, що на думку відповідача 1 позов [PERSON] не вмотивований та не містить доказів понесення позивачем моральних страждань, а їх міра не доведена належними доказами, як-то відповідною психолого-психіатричною експертизою. Крім того на думку представника відповідача 1, належним відповідачем у справі має бути Держава. Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 № 39 затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур, а тому з 15.03.2021 року на підставі наказу Генерального прокурора від 17.02.2021 № 40 усі повноваження Вінницької місцевої прокуратури перейшли до Вінницької окружної прокуратури, яка є правонаступником Вінницької місцевої прокуратури, а тому в даній справі виступає відповідачем по справі. Представник відповідача Вінницької окружної прокуратури Петрусевич А.Б. в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, позивачем недоведена наявність у нього моральної шкоди. Оскільки відповідач ніяким чином не порушував прав позивача, тому і не може бути відповідачем у справі та з нього не може бути стягнуто кошти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала свої покази, а саме повідомила суд про те, що позивач по справі являється їй рідним дядьком, і до того, як його було ув`язненно до місць позбавлення волі, він проживав із її бабусею, матір`ю позивача, яка через деякий час, як його було взято під варту, померла. Дядька знає з дитячих років, оскільки постійно приходила до бабусі у гості, де і бачилася з [PERSON] . Свідок на запитання представника позивача пояснила, що її дядько дійсно перебував у шлюбі, але розлучився і у них були незрозумілі для неї відносини, вони то сходилися, то розходилися. [PERSON] нормально постійно до неї відносився та спілкувався, так як і з її мамою (рідної сестрою [PERSON] ). Щодо обставин, які були причиною його ув`язнення вона нічого не знає. Пояснила, що після того, як [PERSON] звільнився з тюрми та повернувся додому, то був дуже емоційно подавлений, нервовий, оскільки його мати померла тоді, коли він був під вартою, роботи не міг знайти, був розчарований життям, оскільки довгий час перебував у тюрмі і багато чого втратив. На запитання суду свідок повідомила, що в конфліктних ситуаціях вона не була присутня за участю її дядька, хоча знає, що він не був «аж ангелом». До того, як його посадили у тюрму бачила його частіше, в родинному колі, на різних святах, а після того, як він повернувся вже з тюрми, то рідко бачить його. Також свідок повідомила, що на даний час її дядько перебуває за кордоном, де знайшов роботу, створив свою нову сім`ю, час від часу спілкується з ним. Вислухавши пояснення учасників справи, свідка, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до наступного. В ході судового розгляду судом встановлено наступне. Згідно постанови слідчого СВ Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції Пухтіцького В.М. від 15.01.2008 року позивача було притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 13.01.2008 року о 12:25 год. позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) та на підставі постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.01.2008 року відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання, яка на підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області залишена без змін. В подальшому 13.06.2008 року [PERSON] пред`явлено остаточне обвинувачення та 08.07.2008 року затверджено обвинувальний висновок та кримінальну справу було скеровано до Замостянського районного суду м. Вінниці для розгляду по суті. На підставі постанови Замостянського районного суду м. Вінниці від 08.12.2009 року [PERSON] змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на утримання під вартою та 21.12.2009 року позивача було взято під варту працівниками конвойної служби ГУМВС України у Вінницькій області в опіковому відділенні Вінницької обласної клінічної лікарні та 22.01.2010 року він прибув до державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1). 19.02.2010 року вироком Замостянського районного суду м. Вінниці [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 9 років позбавлення волі. Згідно ст. 71 КК України з урахування вироку Замостянського райсуду м. Вінниці від 24.03.2006 року остаточне покарання визначено шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у вигляді 12 років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2010 року вирок Замостянського райсуду м. Вінниці від 19.02.2010 року залишено без змін та на його виконання [PERSON] 03.06.2010 року було етаповано до державної установи «Стрижавська виправна колонії (№81)» для відбування покарання. На підставі ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справ Верховного Суду України від 12.07.2011 року вирок Замостянського райсуду м. Вінниці від 19.02.2010 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29.04.2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд. 12.04.2013 року вироком Вінницького міського суду [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у вигляді 9\~років позбавлення волі. Згідно ст. 71 КК України з урахування вироку Замостянського райсуд м. Вінниці від 24.03.2006 року остаточне покарання визначено шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у вигляді 12 років позбавлення волі. На підставі ухвали апеляційного суду Вінницької області від 17.07.2013 року вирок Вінницької міського суду від 12.04.2013 року стосовно [PERSON] скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, але іншим складом суду. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року відносно [PERSON] змінено запобіжний захід з «тримання під вартою» на «підписку про невиїзд» та 28.05.2014 року [PERSON] звільнений з державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Згідно постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 29.12.2015 року кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, направлено прокурору Вінницької місцевої прокуратури Вінницької області для організації додаткового розслідування. Постановою прокурора Вінницької місцевої прокуратури у Вінницькій області юриста І класу С.В. Козира від 29.12.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016020110000016 від 17.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України відносно [PERSON] закрите у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпані можливості їх отримати. Таким чином, позивач зазначає, що за період перебування під перебування під слідством та судом він був позбавлений прав людини, що гарантуються Конституцією України,\~Конвенцією про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод.\~Вказує на\~те,\~що під\~судом та\~слідством він\~перебував з\~15.01.2008\~року по\~29.12.2017\~рік -\~загалом 8\~років 11\~місяців 14\~днів,\~або ж\~107\~місяців 14\~днів,\~з них\~в під\~вартою,\~в установі\~виконання покарань\~та у\~виправній колонії\~утримувався 4\~роки 5\~місяців та\~6\~днів,\~або 53\~місяці 7\~днів.\~З 21.12.2009\~року по\~21.01.2010\~рік позивач\~перебував під\~вартою в\~опіковому відділенні лікарні, що підтверджується довідкою Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області від 25.12.2009 року, що становить один місяць незаконного позбавлення волі, та 22.01.2010 року по 03.06.2010 року він перебував у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця, та після чого вибув до Стрижавської ВК (№81) Вінницької області; з 04.06.2010 року по 06.10.2011 рік позивач перебував у державній установі «Стрижавська виправна колонія (№81)» вул. Алеї, 30 смт. Стрижавка Вінницького району, з якої вибув до УВП№1 .м. Вінниці; з 06.10.2011року по 28.05.2014 рік він перебував у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця, та звільнений по постанові Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року. Відповідно до ст.3\~ Конституції\~України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 56\~Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною першою статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16\~ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Частиною першою статті 5\~ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, спеціальним законом, що регулює вказані правовідносини є Закон України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно -\~розшукову діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» №\~266/94-ВР\~від 01\~грудня 1994\~року (далі - Закон №266/94-ВР) та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення). Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176\~ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі статтею 2\~Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі статтею 3\~Закону №266/94-ВР у наведених в статті 1\~цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР) Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону №266/94-ВР. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини\~04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 5 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено або обмежено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Як роз`яснено в п.п. 9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись усіма судами України, відповідно до ч. 3\~ст. 13 Закону\~відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом встановлено, що [PERSON] перебував під слідством та судом у період часу з 15.01.2008 року по 29.12.2017 рік - загалом 8 років 11 місяців 14 днів, або ж 107 місяців 14 днів, з них під вартою, в установі виконання покарань та у виправній колонії утримувався 4 роки 5 місяців та 6 днів, або 53 місяці 7 днів. З 21.12.2009\~року по\~21.01.2010\~рік позивач\~перебував під\~вартою в\~опіковому відділенні лікарні, що підтверджується довідкою Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області від 25.12.2009 року, що становить один місяць незаконного позбавлення волі, та 22.01.2010 року по 03.06.2010 року він перебував у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця, та після чого вибув до Стрижавської ВК (№81) Вінницької області; з 04.06.2010 року по 06.10.2011 рік позивач перебував у державній установі «Стрижавська виправна колонія (№81)», вул. Алеї, 30 смт. Стрижавка Вінницького району, з якої вибув до УВП№1 м. Вінниці; з 06.10.2011року по 28.05.2014 рік він перебував у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)», вул. Брацлавська, 2 м. Вінниця, та звільнений по постанові Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року. Постановою прокурора Вінницької місцевої прокуратури у Вінницькій області юриста І класу С.В. Козира від 29.12.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016020110000016 від 17.02.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України відносно [PERSON] закрите у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпані можливості їх отримати. На підставі ухвали Вінницького міського суду від 21.06.2018 року (справа 127/17495/13-к) за заявою позивача було скасовано обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Згідно зі ст. 40 Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2023\~рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01.01.2023 року установлено в сумі 6700 грн. Враховуючи період перебування позивача під слідством і судом на протязі 107 місяців 14 днів, розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на його користь не може бути меншим 721\~431,52 грн. (6700 грн. х 107 міс. 14 днів). Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України, суд виходить із того, що незаконне притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку з тим, що невстановлені достатні докази для доведення винуватості [PERSON] в суді і вичерпані можливості їх отримати, внаслідок чого він перебував під слідством та судом у період часу з 15.01.2008 року по 29.12.2017 рік - загалом 8 років 11 місяців 14 днів, що становить 107 місяців 14 днів, з них під вартою, в установі виконання покарань та у виправній колонії утримувався 4 роки 5 місяців та 6 днів, або 53 місяці 7 днів, крім того за цей період був обмежений у праві на працю та на доходи від цієї праці, на створення повноцінної сім`ї та батьківства, на особисте життя, у праві на здоров`я, у праві на житло, і після звільнення його з пенітенціарної установи та закриття відносно нього кримінального провадження призвело до того, що він фактично розпочинав своє життя спочатку, йому довелось налагоджувати втрачені соціальні зв`язки, поновлювати, наскільки це було можливим втрачене. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яке завдало моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Враховуючи наведені фактичні обставини справи, суд вважає, що визначений законодавством мінімальний розмір на відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду має бути збільшений. А тому, враховуючи ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебування під вартою, тривалий період часу перебування під слідством і судом, що призвело до істотності вимушених змін у його житті, характер перенесених ним моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому, в сумі 800\~000,00 гривень. При цьому суд керується принципами розумності та справедливості і вищезазначений розмір моральної шкоди суд вважає достатньою сатисфакцією душевних страждань позивача, враховуючи встановлені фактичні обставини справи. Тому, доводи позивача та його представника про стягнення моральної шкоди в розмірі 8971940\~гривень згідно\~первісних позовних\~вимог та\~з урахуванням\~в подальшому\~зміни мінімальної\~заробітної плати\~станом на\~21.11.2023,\~суд відхиляє як безпідставні, оскільки визначений заявником розмір відшкодування моральної шкоди, за обставин цієї справи, є надмірним і не відповідатиме засадам розумності та справедливості. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, розмір відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили. Підстав для відступлення від вищенаведених висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц та від 13 травня 2021 року у справі № 405/6466/18, судом не встановлено. Крім того, доводи [PERSON] про те, що розмір відшкодування йому моральної шкоди має відбуватися з врахуванням того, що ним, за час перебування під вартою в місцях позбавлення волі, було отримано ряд захворювань, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновком експерта № 23к від 26.05.2021-12.07.2021 року відносно [PERSON] , згідно якого експертом зроблено підсумок за результатами проведення експертизи, а саме переліченні в наданих медичних документах та картках захворювання у [PERSON] були зафіксовані після перебування його у пенетенціарних установах, тобто після 28.05.2014 року і не знаходяться в причинному зв`язку з перебуванням його у пенітенціарних установах в період з 15.01.2008 року по 28.05.2014 рік. (а.с. 227-230). Також заявлені заперечення представника відповідача Державної казначейської\~служби України\~та представника\~Вінницької окружної\~прокуратури, які були висловленні в ході судового розгляду та зазначені у відзиві на позовну заяву та клопотанні про відмову у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю заявлених позивачем вимог та недоведеністю причинного зв`язку з наявністю вини в діях відповідачів та завданою позивачу моральною шкоди, не знайшли свого підтвердження, оскільки в ході судового розгляду достовірно було встановлено, що незаконне притягненням до кримінальної відповідальності [PERSON] , перебування його під вартою, тривалий період часу перебування під слідством і судом, призвело до істотності вимушених змін у його житті, а також до перенесення ним моральних страждань, що було підтверджено в ході судового розгляду стороною позивача та беззаперечними доказами, які судом досліджено і визнано належними та допустимими, та стороною відповідачів не спростовано. Відповідно до ч. 2 ст.\~25\~Бюджетного Кодексу\~України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу\~України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Відповідно до п. 8 ст. 7, п. п. 1, 2 ст. 23\~БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка являється їх розпорядником. При цьому будь-яких обов`язків на відповідача, як на самостійну юридичну особу, судом не покладається. Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно із пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 303/3973/17 та в постанові від 25 жовтня 2023 року в справі № 291/383/19, суд звертає увагу на те, що позивачем помилково вказано на необхідність стягнення коштів на його користь з Державної казначейської служби України, а тому стягнення на користь [PERSON] 800 000 грн на відшкодування моральної шкоди підялгає з Державного бюджету України. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. Питання проведення судових експертиз (їх призначення, проведення, у тому числі в частині оплати) регулюється Закону України «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 р. № 53/5 з наступними змінами, ст. ст. 103-107, 133, 139 ЦПК України. Відповідно до п.п.1.3, 1.8, 1.9 вищевказаної інструкції відповідно до чинного законодавства за дорученням правоохоронних органів, посадових осіб Державної податкової адміністрації України, Державної митної служби України, Державної виконавчої служби, на замовлення адвокатів, захисників та осіб, які самостійно захищають свої інтереси, та їх представників, нотаріусів банківських установ, страхових компаній, а також інших юридичних і фізичних осіб виконуються експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи. Результати експертних досліджень викладаються в письмових висновках експертних досліджень згідно з чинним законодавством України. Підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов`язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об`єкти, що підлягають дослідженню. Підставою для проведення експертного дослідження є письмова заява (лист) замовника (юридичної або фізичної особи) з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються. У випадках, передбачених законодавством, експертною установою надсилається рахунок вартості робіт за проведення експертиз (експертних досліджень). Судом встановлено, що експертна установа повинна була провести експертизу, призначену ухвалою суду. Статтею 14 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовий експерт на підставах і в порядку, передбачених законодавством, може бути притягнутий до дисциплінарної, матеріальної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про судову експертизу" незалежно від виду судочинства судовий експерт зобов`язаний провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок. Згідно п 4.13 вказаної інструкції висновок експерта (повідомлення про неможливість надання висновку) розглядається керівником підрозділу та керівником експертної установи (або його заступником) і направляється органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). Якщо при ознайомленні з висновком експерта буде встановлено, що дослідження проведені з недотриманням чи відхиленням від методики дослідження, керівник експертної установи може передоручити проведення судової експертизи комісії експертів, до якої включається також експерт, який проводив попереднє дослідження. Висновок експерта або повідомлення про неможливість надання висновку, який дається поза експертною установою (у судовому засіданні, на місці події), розглядається керівником експертної установи після надходження матеріалів експертизи до експертної установи. Про зауваження, які виникли в керівника експертної установи після ознайомлення з висновком експерта (повідомлення про неможливість надання висновку), він може повідомити органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). У разі виявлення у висновку експерта технічних помилок та/або недоліків за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), або керівника установи висновок повертається експерту для доопрацювання. Відповідно до ч. 2 ст. 86 ЦПК України кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Якщо клопотання про проведення експертизи заявлено обома сторонами, витрати на її оплату несуть обидві сторони порівну. У разі неоплати судової експертизи у встановлений судом строк суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи. Статтею 139 ЦПК України врегульовано питання витрат, пов`язаних зокрема з проведенням експертиз. Проте, нормами цивільно-процесуального закону не передбачено, як саме вносять кошти на оплату експертизи: на рахунок суду чи експертної установи. [PERSON] за проведення експертизи, призначеної судом по справі, сплатив кошти безпосередньо на рахунок експертної установи на підставі виставленого рахунку в розмірі 24\~025,40 грн. Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» указано, що вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством. При цьому витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК). Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (стаття 7 Закону України «Про судову експертизу»). У разі відмови чи ухилення заінтересованої сторони від оплати витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, суд скасовує ухвалу про призначення судової експертизи (частина друга статті 86 ЦПК) і настають наслідки, передбачені частиною першою статті 146 ЦПК. Суд враховує, що положеннями чинного цивільного законодавства не врегульований порядок повернення коштів за експертизу, яка не була проведена. Однак, суд вважає, що оскільки експертиза була призначена ухвалою суду, а не самостійно замовлена стороною, то питання повернення коштів, сплачених на її проведення, має вирішити суд у порядку, передбаченому для питань судових витрат. Таким чином, враховуючи, що відповідно до Акту №34542 повідомлення експерта про неможливість надання висновку на виконання ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2021 року в якому зазначено, що кількість годин витрачених на вивчення матеріалів 8 год., що в сумі становить 1\~911,84 грн., а також зазначено, що позивачем було здійснено попередню оплату експертизи в розмірі 24\~025,40 грн., суд вважає, що Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» необхідно повернути [PERSON] надміру сплачені кошти в розмірі 22113 гривень 56 копійок на проведення експертизи (дослідження), призначеної на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16.11.2021 року.

Outcome: partial