Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-22 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнив, та просив суд: зобов`язати КП «Благоустрій» поновити його на роботі на посаді «начальника сектору»; зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку розміру заробітної плати 11950 грн. за місяць до фактичного поновлення на роботі або винесення рішення суду, стягнути з відповідача судові витрати. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову посилався на те, що він з 03.03.2014 працював на підприємстві КП «Благоустрій» на посаді «начальника сектору». Наказом керівника підприємства директора Бондаренко П.І. №174/к від 19.07.2021 був звільнений з посади у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП на підставі наказу директора №67 від 17.05.2021. Повідомленням з підписом директора ,він був попереджений про наступне звільнення з 19.07.2021 та повідомлений про можливість на протязі 2 днів з моменту вручення повідомлення обрати одну із запропонованих посад в КП «Благоустрій» відповідно до додатку №1, подати заяву до інспектора з кадрів. Він зазначив, що бажає обійняти посаду «інженер дільниці благоустрою» з 20.07.2021. Заява про переведення на запропоновану посаду була ним складена 15.07.2021, тим же числом заява про переведення була прийнята інспектором з кадрів. Не дивлячись на виконання всіх необхідних умов, він 19.07.2021 був звільнений з займаної посади. Вважає дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 07.09.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. 28.09.2021 до суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно положень ч.2 ст.40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у п.1, 2, 6 цієї статті допускається, якщо не можливо перевести працівника, за його згодою на інше посаду. При вивільненні працівників у зв?язку зі змінами в організації виробництва і праці у першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. Позивача звільнено із займаної посади 19.07.2021 року (наказ №174/к), цьому передувала зміна структури КП Благоустрій м.Харкова та, як наслідок, внесення змін до штатного розпису. Із штатного розпису було виключено з 20.07.2021 року, крім іншого, посаду начальника сектору структурного підрозділу відділ благоустрою, яку обіймали 5 осіб, зокрема і позивач. Позивача попереджено про такі зміни 17.05.2021 року, 14.06.2021 року та 14.07.2021 року під підпис та запропоновано перелік вакантних посад. Заяви про переведення на вакантну посаду інженер дільниці із благоустрою надійшли від [PERSON] та від інших працівників підприємства. Наказом підприємства від 16.07.2021 року №108 створено комісію для проведення скорочення чисельності штату з метою розгляду письмових заяв про переведення працівників на інші посади, визначення працівників, які підлягають скороченню. Згідно протоколу комісії від 16.07.2021 року переважне право на залишення на роботі надано працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, оскільки на 3 посади претендувало 6 осіб. Комісією визначено, що скороченню підлягає у т.ч. [PERSON] , що виконує роботу з більш низькою продуктивністю. Під час звільнення позивача у роботодавця були відсутні вакансії, які відповідають професії чи спеціальності позивача, також були відсутні вакансії, які позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а отже у діях відповідача відсутні жодні порушення вимог ст.49-2 КЗпП України. Посилання позивача на те, що він є інвалідом 2 групи та має захворювання, яке за його твердженням він отримав на підприємстві, у зв`язку з чим мав переважне право на залишення на роботі, є безпідставним, оскільки при вивільненні працівників при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі, надається працівникам, з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Твердження позивача про те, що захворювання «гострий клінічний перегородочний інфаркт лівого шлунку» отримано ним під час роботи на підприємстві, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, є незрозумілим його посилання на цю хворобу, як на підставу переважного права залишення на роботі. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечували в повному обсязі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 09.11.2021 закрито підготовче провадження у справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Суд також наголошує на тому, що обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Крім того, відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі\~ст. 9 Конституції України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України. Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить\~ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи. Таким чином, норми\~ЦПК України\~щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи за їх відсутністю, в задоволенні позову просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч. 2 ст. 247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 03.03.2014 року був прийнятий на посаду начальника сектору КП Благоустрій м.Харкова, відповідно до наказу №73/2к від 03.03.2014 року, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Згідно наказу №43 від 12.03.2021 року КП Благоустрій м.Харкова вирішено змінити структуру та внести зміни до штатного розпису та виведено із штатного розпису із 20.07.2021 року 5 посад майстра з відділу благоустрою. Наказом КП Благоустрій м.Харкова №67 від 17.05.2021 року, у зв?язку з реорганізацією структури, для забезпечення відповідності чисельності штату працівників, прийнято рішення про скорочення чисельності та штату працівників, внесення змін до штатного розпису КП Благоустрій м.Харкова, виключено з 20.07.2021 року зі штатного розпису у т.ч. посаду «начальник сектору» структурного підрозділу «відділ благоустрою», яку займав [PERSON] . Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. За нормами ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Позивача [PERSON] КП Благоустрій м.Харкова попередило про наступне вивільнення під особистий підпис 17.05.2021 року та 14.06.2021 року, 14.07.2021 року із додаванням переліку вакансій. У постанові від 18 жовтня 2017 року по справі № 6-1723цс17 Верховний Суд України вказав, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. 14.07.2021 року [PERSON] звернувся до директора КП Благоустрій м.Харкова із заявою про переведення його на посаду інженера дільниці з благоустрою з 20.07.2021 року. Наказом КП Благоустрій м.Харкова №108 від 16.07.2021 року створено комісію для розгляду письмових заяв про переведення працівників на інші посади, визначення працівників, що підлягають скороченню. Згідно ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; 11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Отже, при вивільненні працівників, у зв?язку зі змінами в організації виробництва і праці, у першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. За змістом ст.42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконаної роботи тощо. Таким чином, для висновку про наявність переваги в залишенні на роботі працівника перш за все повинно бути з?ясовано чи є рівними кваліфікація та продуктивність праці вивільненого працівника, порівняно із залишенням на роботі, за яким власником визнане переважне право. Для виявлення працівників які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 року у справі №286/1076/20. Відповідно до протоколу комісії від 16.07.2021 на розгляд Комісії надійшли заяви від [PERSON] заступника начальника відділу благоустрою, [PERSON] майстра відділу благоустрою, [PERSON] -майстра відділу благоустрою, начальників секторів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про переведення їх на посаду інженера дільниці з благоустрою. Встановлено, що у штатному розписі благоустрою, що вводиться з 20.07.2021 посада «інженер дільниці благоустрою» передбачена в кількості 3 одиниці, у зв`язку з чим переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. За результатами такої оцінки, Комісією встановлено, що однакову кваліфікацію мають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повна вища освіта, нижчу кваліфікацію- [PERSON] професійно технічну освіту [PERSON] має неповну вищу освіту… Комісією відзначено, що враховуючи переважне право на роботу, працівники, що мають більш високу кваліфікацію [PERSON] і [PERSON] ; [PERSON] має нижчу кваліфікацію, але має більш високу продуктивність праці, ніж [PERSON] . Скороченню підлягає [PERSON] , [PERSON] , як працівники, що мають нижчу кваліфікацію та [PERSON] , що виконує роботу з більш низькою продуктивністю праці. Наказом КП Благоустрій м.Харкова №174/к від 19.07.2021 року [PERSON] , начальника сектору благоустрою, звільнено 19.07.2021 року у зв?язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КЗПП України (наказ №67 від 17.05.2021 року). Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06листопада 1992 року №9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність законові. Відповідно до статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ході розгляду справи, судом не встановлено порушень у процедурі звільнення [PERSON] із займаної посади у КП Благоустрій м.Харкова: його, у визначені законодавством строки попереджено про скорочення штату працівників; надано перелік вакансій, наявних на підприємстві; комісією, створеною на підприємстві, здійснено відбір працівників, із числа які виявили бажання перевестися на новостворені посади, за принципом кваліфікації та продуктивності праці. Зважаючи на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконного звільнення його із посади начальника сектору КП Благоустрій м.Харкова , його позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо посилань сторони позивача на те, що він є інвалідом 2 групи та має захворювання, яке за його твердженням він отримав на підприємстві, у зв`язку з чим мав переважне право на залишення на роботі, то таке є безпідставним, оскільки при вивільненні працівників при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переважне право на залишення на роботі, надається працівникам, з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Суд зазначає, що твердження позивача про те, що захворювання «гострий клінічний перегородочний інфаркт лівого шлунку» отримано ним під час роботи на підприємстві, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, та є незрозумілим його посилання на цю хворобу, як на підставу переважного права залишення на роботі. Надані позивачем копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, виписка з медичної карти стаціонарного хворого та переводний епікриз не є підтвердженням того, що захворювання позивача є таким, що виникло внаслідок провадження професійної діяльності працівника виключно або переважно впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, пов`язаних з роботою. Суд зауважує, що частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Інші\~доводи\~позивача цих висновків не спростовують, а твердження щодо упередженого ставлення до позивача з боку керівництва і це є підставою для звільнення, також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і є необґрунтованим. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed