Jurisdiction: civil
Date: 2023-11-21 00:00:00

Представник позивача Палайчук К.К. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з під арешту. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] є власником нерухомого майна, яке складається з квартири загальною площею 76,7 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] . У 2011 році слідчим відділом Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області відносно [PERSON] було відкрито кримінальну справу за ч. 1, 3 ст. 191 КК України. В рамках розгляду вказаної кримінальної справи на підставі постанови від 06.06.2011 року старшого слідчого слідчого відділу Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області О.А. Лободи на квартиру, належну [PERSON] , було накладено арешт, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження, об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.01.2023. 19.04.2012 року вироком Суворовським районним судом м. Одеси [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 191 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, з позбавленням права займати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на три роки. Однак, 07.08.2012 року ухвалою апеляційного суду Одеської області позивачеві було змінено вирок, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням два роки. Однак, ані Суворовським районним судом м. Одеси, ані апеляційним судом Одеської області, питання щодо арешту майна [PERSON] вирішено не було, у зв`язку з чим станом на сьогоднішній день майно позивача перебуває під накладеним арештом, внаслідок чого позивач позбавлений в повній мірі володіти вказаною вище квартирою. У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким скасувати арешт майна, яке належить на праві власності [PERSON] , розташованого за адресою: [ADDRESS] загальною площею 76,7 кв. м., реєстраційний номер обтяження: 11305617, підстава обтяження: постанова про накладення арешту б/н від 06.06.2011, накладена слідчим СВ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 28.04.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. Суд констатує, що представником відповідача [PERSON] було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні даного позову. Так, обґрунтовуючи сої заперечення проти даного позову, представник відповідача вказує на те, що зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок по цій справі. Питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960 року, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, за результатами розгляду якої було ухвалено вирок. ГУНП в Одеській області не порушувало прав та інтересів позивача, оскільки дії та рішення посадових осіб ГУНП в Одеській області щодо накладення арешту на квартиру відповідали вимогам КПК України та є законними, а після постановлення вироку та його виконання в частині конфіскації майна ГУНП в Одеській області не мало законних підстав та процесуальної можливості для зняття арешту квартири. За правилами, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, арешт з квартири за адресою: [ADDRESS] , міг бути знятий лише Суворовським районним судом м. Одеси (Апеляційним судом Одеської області), який постановив вирок у справі. У даній справі позивач звернувся з вимогами про скасування арешту, накладеного на його майно під час досудового розслідування кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року, за результатом розгляду якої було постановлено обвинувальний вирок стосовно позивача, а відтак підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством України. При постановленні вироку [PERSON] судом не вирішувалось питання щодо накладеного постановою слідчого Суворовського РВ ОМУ УМВС України арешту на майно засудженого в межах кримінальної справи. З огляду на вказане вище у сукупності, представник відповідача зазначає про те, що питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960 року, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, за результатами розгляду якої було ухвалено вирок. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Однак, надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити та провести розгляд даної справи за відсутності сторони позивача. Представник відповідача ГУНП в Одеській області в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, причини неявки суду невідомі. А тому, суд проводить розгляд даної справи за відсутності представника відповідача. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По справі встановлено, що [PERSON] на праві власності належить нерухоме майно, а саме житлова квартира загальною площею 76,7 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про право власності, виданого на підставі Договору про інвестування від 18.03.2005 року, № БАЛ 2 56; з додатковою угодою від 08.10.2007 року; акту прийому - передачі. У 2011 році слідчим відділом Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області відносно [PERSON] було відкрито кримінальну справу за ч. 1, 3 ст. 191 КК України, в рамках досудового дослідування якої постановою від 06.06.2011 року старшого слідчого слідчого відділу Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області О.А. Лободи на квартиру, належну [PERSON] , було накладено арешт, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження, об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 331848322 від 10.05.2023 року. 19.04.2012 року вироком Суворовським районним судом м. Одеси [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 191 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки, з позбавленням права займати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю строком на три роки. 07.08.2012 року ухвалою апеляційного суду Одеської області позивачеві було змінено вирок, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням два роки. Судом встановлено, що представник позивача [PERSON] зверталася до ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області із клопотанням про скасування майна, накладеного постановою слідчого за КПК в редакції 1960 року, однак, таке клопотання залишилося без розгляду. На даний час [PERSON] відбув покарання призначене судом. В матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на наведене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про скасування арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року. Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року. Згідно з п. 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Однак, встановлено, що ані Суворовським районним судом м. Одеси, ані апеляційним судом Одеської області, питання щодо арешту майна [PERSON] вирішено не було, у зв`язку з чим станом на сьогоднішній день майно позивача перебуває під накладеним арештом, внаслідок чого позивач позбавлений в повній мірі володіти вказаною вище квартирою. У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13 закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні у кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. Зазначене також роз`яснено Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису". Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. З огляду на викладене вище, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження, що узгоджується з позицією, зазначеною у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №372/2904/17-ц. У даній справі вимоги позивача [PERSON] ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, а тому, такі повинні розглядатися за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. 30.06.2020 року Велика Палата Верховного Суду, в справі, що переглядалася, в чергове піднімала питання щодо підсудності справ, предметом яких є звільнення майна з-під арешту. Так, в п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від 30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок, відповідно до якого спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за\~Кримінально-процесуальним кодексом України\~(далі -\~КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або\~КПК України 2012 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме: ?особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження; ?завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому\~КПК України 1960 року. В даному випадку, кримінальна справа відносно позивача [PERSON] була завершена постановленням судового Вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 19.04.2012 року та постановою апеляційного суду Одеської області від 07.08.2012 року у порядку, передбаченому\~КПК 1960 року, а тому, на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільного процесуального законодавства України. Із завершенням кримінального провадження у формі вироку, який не передбачає конфіскацію майна засудженого, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення\~статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Із огляду на зазначене, будь які публічно правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)). Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім наведеного, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами. У статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV«Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється за правилами іншого судочинства. У контексті зазначеної норми процесуального права здійснення розгляду справ за правилами іншого виду судочинства означає наявність у законодавстві чітко й однозначно сформульованих підстав і порядку вирішення відповідних правових питань судом іншої юрисдикції, що дає заінтересованій особі обґрунтовані підстави розраховувати на вирішення ним спору по суті. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відсутність підстав щодо арешту майна позивача, а також ігнорування слідчими органами клопотання про скасування арешту майна, належного [PERSON] , безпідставно обмежує право власності останнього та не може виправдовувати відмову у захисті прав. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Відповідну правову позицію сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року N 2-3392/11, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволені позовних вимог в повному обсязі та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. На підставі наведеного та

Outcome: approved